# data[].attributes.headline
Expansió del cristianisme en l’Imperi Romà

# data[].attributes.subject
Expansió del cristianisme en l’Imperi Romà

# data[].attributes.body
El cristianisme es va estendre ràpidament per l’Imperi Romà gràcies a les xarxes de comunicació i als centres urbans. Inicialment, es va difondre principalment entre la població urbana mitjançant la predicació del Kerigma (el nucli de la fe cristiana). A partir del segle III, la influència dels cristians en la vida quotidiana va ser clau per a l’expansió. Atreien per la seva defensa de valors com la igualtat, la llibertat i la solidaritat en una societat desigual. Tot i això, van ser objecte de incomprensions i acusacions falses, com ateisme, perill polític i pràctiques criminals.

# data[].attributes.body
Els cristians van ser perseguits per l’Imperi Romà des del segle I fins al IV. Les persecucions no van ser contínues ni universals, sinó que van afectar zones concretes en moments determinats. Van ser decretades per emperadors com Neró, Domicià, Trajà, Dioclecià, entre d’altres. Les raons incloïen la negativa a adorar l’emperador, la desconfiança cap a les seves reunions clandestines i l’acusació de ser enemics de l’Estat. Els màrtirs més coneguts van ser sant Pere, sant Pau i sant Justí.

# data[].attributes.body
L’Edicte de Milà (313), promulgat per Constantí i Licini, va atorgar llibertat de culte als cristians i va retornar els bens confiscats. Més tard, l’Edicte de Tessalònica (380), de Teodosi, va fer del cristianisme la religió oficial de l’Imperi. Això va portar avantatges com la unitat de la fe, reformes socials i la creació d’institucions caritatives. No obstant això, també va provocar inconvenients: ingerències polítiques en afers eclesiàstics (cesaropapisme), pèrdua del sentit de servei del clergat i conversions poc profundes per conveniència.

# data[].attributes.body
Les comunitats cristianes es reunien en llocs clandestins (cases privades, catacumbes) fins al segle III, quan es van començar a construir els primers temples. La litúrgia es centrava en el Baptisme i l’Eucaristia. L’organització eclesiàstica es va estructurar amb:

Bisbes: presidents de l’Eucaristia, predicaven i baptitzaven.

Presbíters: ajudaven als bisbes.

Diàcons: administraven els bens i atenia als necessitats.

A poc a poc, es van anar definint les funcions i es van incorporar nous sagraments, com la Penitència.