# data[].attributes.body
Тицьніть на цей пост - потрапите на тест)) Успіхів!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
RVISION: Советские фильмы

# data[].attributes.attachment_link.title
Каменный крест (1968) фильм

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Розділ 1

"Відколи Івана Дідуха запам'ятали в селі ґаздою, відтоді він мав усе лиш одного коня і малий візок із дубовим дишлем. Коня запрягав у підруку, сам себе в борозну...". Іван працював на рівні зі своїм конем, ніколи себе не жалів.

З нього часто насміхались, що він так піклується за землю на горбі, яка була найгірша на селі. Коли Дідух повернувся з війська додому, то не було вже нікого з родичів в живих, залишилась лише хата та буката (ділянка) горба "щонайвищого і щонайгіршого над усе сільське поле". Та Іван не розгубився і заходився працювати коло землі. З конем довозили гній під горб, а Іван носив його мішком нагору. Одного разу, коли було дуже спекотно, Іван як завжди працював. Ледве видрався на гору в той день і там його "підвіяв" вітер. "Від цієї пригоди Іван ходив усе зібганий у поясі, а люди прозвали його Переломаний". І хоч той горб завдав скільки клопоту, та врожаї давав гарні. Його діти і жінка працювали на інших нивах, які Іван придбав за гроші, котрі заробив у війську. Іван же "найбільше коло горба заходився".

Не тільки цим дивував односельчан старий Дідух. У церкву ходив лише на Великдень, курей зіцірував і їв лише на лаві, а не за столом, бо звик так їсти, коли був у наймах та війську.

"Отакий був Іван, дивний і з натурою і з роботою".

Розділ 2

"Гостей у Івана повна хата, ґазди і ґаздині. Іван спродав усе, що мав, бо сини з жінкою наважилися до Канади, а старий мусив укінці податися". Усе село прийшло проводити родину Дідухів. Іван осипав усіх, кого знав, різними побажаннями. Лише на дружину сердився за її сльози: "Аді, видите, як плаче, та на кого, на мене? На мене, ґаздине моя? То я тебе викорінував на старість із твоєї хати?". Сердився Іван, та за його словами неможливо не помітити тугу "Люди, такий туск, такий туск, що не памнєтаю, що си зо мнов робить!".

Розділ 3

Іван розповідає, звідки з'явилася ідея переїхати до Канади. Виявляється, сини знайшли якусь карту та лист і пішли вмовляти матір. Після цього лише про Канаду були розмови в хаті. Та Івану важко покидати те місце, де він поклав стільки зусиль, щоб прогодувати сім'ю. Односельці намагаються його переконати, що не варто сумувати за цим краєм, що ця земля вже виснажена: "і саранчі нема, і пшениці нема". Іван не слухає їх, бо у нього власна думка стосовно цього. Він вважає, що цю землю ще можна врятувати, та молодь не хоче, бо вона лише зацікавлена в торгівлі та грошах, а коло землі не хоче робити.

Коли до нього підійшла Катерина, його дружина, Іван показав їй могилу через вікно і сказав, що там її Канада. Прощався з дружиною, цілував її, казав, що "а то ті, небого, в далеку могилу везу". Але ці слова вже ніхто не чув, бо жінки заходилися плакати.

Розділ 4

Іван просить односельчан найняти службу, зайти на обід та "віказати очинаш" за старих, якщо сини сповістять, що Іван з Катериною вмерли. Він просить людей, щоб ніколи не минали його горба, на якому він поставив камінний хрест для того, щоб залишити пам'ять про себе на рідній землі. Він казав, що забрав би того горба у пазуху, якби міг. От як йому було шкода покидати домівку!

Кум Михайло запевнив Івана, що будуть його люди згадувати і хреста ніколи не минатимуть. "Отак Михайло розводив Івана".

Розділ 5

Гості сіли за стіл і "почалася пиятика, що робить із мужиків подурілих хлопців". Усі почали говорити, але ніхто нікого не слухав. Та люди не переживали за це, бо вони просто виливали душу, їм байдуже в той момент було. Серед бесіди можна було почути спів Івана та Михайла, які співали, наче в молодості, а коли стомлювались, лиш обіймалися і не могли слова вимовити.

Розділ 6

Син сповіщає усіх, що пора йти на потяг. Це збентежило Івана, і він ще сидів якийсь час, роздумуючи про щось своє. Тоді різко підхопився та наказав усім хутко збиратися. "Як уходили назад до хати, то ціла хата заридала. Як би хмара плачу, що нависла над селом, прірвалася, як би горе людське дунайську загату розірвало - такий був плач". Іван почав танцювати з жінкою. Не просто танцювати, а трясти її так, наче не думав випустити її живу з рук. Сини силоміць їх виносили з хати, Іван ще й надворі продовжував свій дивний танок. Дружина припала до порога та голосила, "і все рукою показувала в повітря, як глибоко вона той поріг виходила".

Розділ 7

"Плоти попри дороги тріщали і падали - всі люди випроводжували Івана. Він ішов зі старою, згорблений, в цайговім, сивім одінню і щохвиля танцював польки.

Аж як усі зупинилися перед хрестом, що Іван його поклав на горбі, то він трохи прочуняв і показував старій хрест:

- Видиш, стара, наш хрестик? Там є відбито і твоє намено. Не біси, є і моє і твоє...".

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Стефаник - Камінний хрест (переказ)

# data[].attributes.attachment_link.description
Розділ 1 "Відколи Івана Дідуха запам'ятали в селі ґаздою, відтоді він мав усе лиш одного коня і малий візок із дубовим дишлем. Коня запрягав у підруку, сам себе в борозну...". Іван працював на рівні зі своїм конем, ніколи себе не жалів. З нього часто насміхались, що він так піклується за землю на горбі, яка була найгірша на селі.

# data[].attributes.headline
Повний текст твору 

# data[].attributes.subject
Повний текст твору 

# data[].attributes.attachment_link.title
Камінний хрест — Василь Стефаник, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Камінний хрест” (автор: Стефаник Василь Семенович); Читати повністю українською онлайн книгу в Бібліотеці української літератури Укрліб

# data[].attributes.headline
Опорний конспект (для завантаження)

# data[].attributes.subject
Опорний конспект (для завантаження)

# data[].attributes.attachment_link.title
В.Стефаник, опорний конспект

# data[].attributes.headline
Василь Стефаник. «Камінний хрест» 

# data[].attributes.subject
Василь Стефаник. «Камінний хрест» 

# data[].attributes.body
В.Стефаник – представник «Покутської трійці». Майстер психологічної новели. Напрям – ЕКСПРЕСІОНІЗМ. Літературний рід: епос
Жанр: новела .
Підзаголовок: "студія"
Тема: еміграція за океан галицького селянства на межі XIX й XX століть (прощання хлібороба Івана Дідуха із сусідами у зв'язку з виїздом до Канади). Ідея: єдність селян з рідною землею Сюжет: сюжет як такий відсутній
Головні герої:  Іван Дідух, Катерина, Їхні діти, кум Михайло.
Композиція: сім частин
Експозиція - перший розділ, що знайомить читача з долею Івана Дідуха (працював виснажливо на кам'янистому горбі, що дістався у спадщину; героя прозвали Іваном Переламаним через те, що праця зігнула його в дугу). II - VII розділи - епізоди сповіді героя перед сусідами за своє життя. Усі монологи Івана обертаються навколо образу горба, на якому встановив на пам'ять землякам камінний хрест з вибитими іменами. Кульмінацією новели є епізод танцю, який зображено по-експресіоністськи виразно.
В основу новели покладено справжні події в рідному селі письменника. Штефан Дідух (у творі - Іван), емігруючи до Канади, поставив камінний хрест, який і нині стоїть на найвищому горбі в Русові. Ще одним прототипом образу Дідуха був селянин Русова Іван Ахтемійчук. О

# data[].attributes.headline
Про В.Стефаника, еміграцію (відео) 

# data[].attributes.subject
Про В.Стефаника, еміграцію (відео) 

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь СТЕФАНИК // Машина Часу

# data[].attributes.headline
В. Стефаник. Біографія 

# data[].attributes.subject
В. Стефаник. Біографія 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Біографія Василя Стефаника багата на важливі події. Він жив у непростий час і мав складну долю. Водночас, письменник неодноразово вдавався до творчих шукань і знайшов свою неперевершену манеру. Дізнавайтеся більше про неперевершеного українського новеліста.
Василь Стефаника народився 14 травня 1871р. в с. Русові (тепер Снятинського району Івано-Франківської області) в сім'ї заможного селянина.

У 1883 році Стефаник вступає до польської гімназії в Коломиї, де з четвертого класу бере участь у роботі гуртка гімназичної молоді. Учасники гуртка вели громадсько-культурну роботу серед селян (зокрема, організовували читальні).

Стефаник-гімназист починає пробувати сили в літературі. Зі своїх перших творів Стефаник опублікував без підпису лише один вірш. У співавторстві з Мартовичем написав два оповідання: " Нечитальник" (1888) та " Лумера " (1889).

У 1890 році Стефаник у зв'язку із звинуваченням в нелегальній громадсько-культурній роботі змушений був залишити навчання в Коломиї і продовжити його в Дрогобицькій гімназії. Там він брав участь у громадському житті, став членом таємного гуртка молоді, особисто познайомився з Франком, з яким потім підтримував дружні зв'язки.

Після закінчення гімназії (1892) Стефаник вступає на медичний факультет Краківського університету. Однак, за визнанням письменника, з тією медициною "вийшло діло без пуття". Замість студіювання медицини він поринає у літературне і громадське життя Кракова. Тут існувало товариство студентів-українців "Академічна громада". Більшість студентів, які належали до нього, тягнулися до радикальної партії. До них приєднався і Стефаник. У студентські роки він особливо багато читає, пильно стежить за сучасною літературою, зближується з польськими письменниками.

Стефаник-студент бере активну участь у громадському житті рідного Покуття, розширює творчі контакти з українськими періодичними виданнями, активізує свою діяльність як публіцист. Після опублікування в 1890 р. першої статті - "Жолудки наших робітних людей і читальні" - він у 1893 - 1899 рр. пише і друкує в органах радикальної партії "Народ", "Хлібороб", "Громадський голос" та "Літературно-науковому віснику" ряд статей: " Віче хлопів мазурських у Кракові", " Мазурське віче у Ржешові", "Мужики і вистава", "Польські соціалісти як реставратори Польщі od morza do morza", "Книжка за мужицький харч", "Молоді попи", "Для дітей", "Поети і інтелігенція".

1896 - 1897 рр. - час особливо напружених шукань Стефаника. Намагання його відійти від застарілої, як йому здавалося, описово-оповідної манери своїх попередників на перших порах пов'язувалося з модерністичною абстрактно-символічною поетикою.

У 1896 - 1897 рр. він пише ряд поезій у прозі і пробує видати їх окремою книжкою під заголовком "З осені". Та підготовлена книжка не зацікавила видавців, і письменник знищив рукопис. Кілька поезій у прозі, що лишилися в архівах друзів Стефаника, були опубліковані вже після його смерті ( "Амбіції", "Чарівник", "Ользі присвячую", "У воздухах плавають ліси", "Городчик до бога ридав", "Вночі" та ін.).

У 1897 році у чернівецькій газеті "Праця" побачили світ перші реалістичні новели Стефаника - "Виводили з села", "Лист", "Побожна", "В корчмі", "Стратився", "Синя книжечка", "Сама-саміська", які привернули увагу літературної громадськості художньою новизною, глибоким та оригінальним трактуванням тем з життя села. Проте не всі відразу зрозуміли і сприйняли нову оригінальну манеру Стефаника.

Коли невдовзі письменник надіслав нові новели - "Вечірня година", "З міста йдучи", "Засідання" - в "Літературно-науковий вісник", то у відповідь дістав лист-пораду, зміст якого зводився по суті до невизнання манери Стефаника. Це й викликало появу листа Стефаника від 11 березня 1898 р. до "Літературно-наукового вісника", адресованого фактично О. Маковею. Він являє собою своєрідне літературне кредо Стефаника, його справді новаторську ідейно-естетичну програму.

Перша збірка новел - "Синя книжечка", яка вийшла у світ 1899 р. у Чернівцях, принесла Стефаникові загальне визнання, була зустрінута захопленими відгуками найбільших літературних авторитетів, серед яких, крім І. Франка, були Леся Українка, М. Коцюбинський, О. Кобилянська, стала помітною віхою в розвитку української прози. Автор "Синьої книжечки" звернув на себе увагу насамперед показом трагедії селянства.

Новели "Катруся" і "Новина" належать до найбільш вражаючих силою художньої правди творів Стефаника. Вони стоять поряд з такими пізнішими його шедеврами, як "Кленові листки", "Діточа пригода", "Мати" та ін. Майстерно змальовано в цих творах трагічні людські долі. Героїчний склад художнього мислення Бетховена, невід'ємною ознакою якого є вражаюча масштабність почуттів, думок, картин, можна впізнати в окремих новелах Стефаника ( "Сини", "Марія").

У листі до редакції "Плужанина" від 1 серпня 1927 р. Стефаник, заперечуючи трактування його як "поета загибаючого села", зазначав:

"Я писав тому, щоби струни душі нашого селянина так кріпко настроїти і натягнути, щоби з того вийшла велика музика Бетховена. Це мені вдалося, а решта - це література".

У 1900 р. вийшла друга збірка Стефаника - "Камінний хрест", яку також було сприйнято як визначну літературну подію. Для другої збірки Стефаника характерне посилення громадянського пафосу (завдяки таким творам, як "Камінний хрест", "Засідання", "Лист", "Підпис").

У другій збірці головне місце займає тема, що хвилювала письменника протягом усього творчого життя, - одинока старість, трагедія зайвих ротів у бідних селянських родинах.

Цій темі цілком присвячені твори із "Синьої книжечки" ( "Сама-саміська", "Ангел", "Осінь", "Школа"), новели зі збірок "Камінний хрест" ( "Святий вечір", "Діти"), "Дорога" ( "Сніп", "Вістуни", "Озимина"). Цікавить Стефаника вона й у другий період творчості, хоч уже в іншому плані ( "Сини", "Дід Гриць", "Роса", "Межа").

У 1901 р. вийшла в світ третя збірка новел Стефаника - "Дорога", яка становила новий крок у розвитку його провідних ідейно-художніх принципів. Це наявне у своєрідній поетичній біографії Стефаника "Дорога" та роком раніше написаній ліричній сповіді "Confiteor", що в переробленому вигляді була надрукована під назвою "Моє слово". У збірці переважають новели безсюжетні, лірично-емоційного плану ( "Давнина", "Вістуни", "Май", "Сон", "Озимина", "Злодій", "Палій", "Кленові листки", "Похорон").

Тема матері і дитини, жертовності материнської, батьківської любові з'являється в Стефаника у життєвому переплетінні з іншими темами ще в збірці "Синя книжечка" ("Мамин синок", "Катруся", "Новина"). Наявна вона й у збірці "Камінний хрест". У "Літературно-науковому віснику" за 1900 р. український читач відкрив для себе Стефаникову новелу "Кленові листки", яка стала окрасою збірки "Дорога".

У 1905 р. вийшла в світ четверта збірка письменника - "Моє слово". В ній уперше була надрукована новела "Суд", яка завершує перший період творчості Стефаника.

У пору імперіалістичної війни і великих соціальних потрясінь, розпаду Австро-Угорської імперії і народження Радянської країни Стефаник знову береться за перо новеліста. Почався другий період його творчості, не такий інтенсивний, як перший, але з чималими здобутками. Хронологічним початком цього періоду можна вважати новелу "Діточа пригода" (написана восени 1916 р., а опублікована на початку 1917 р.).

У 1916 р. Стефаник пише новелу "Марія", яку присвячує пам'яті Франка. За "Марією" письменник публікує шість новел, які разом із двома названими творами другого періоду ("Діточа пригода" і "Марія") склали п'яту збірку - "Вона - земля", видану 1926р.

У 1927 - 1933 рр. Стефаник опублікував ще більше десяти новел.

В останні роки життя Стефаник пише також автобіографічні новели, белетризовані спогади. До них належать такі твори, як "Нитка", "Браття", "Серце", "Вовчиця", "Слава йсу", "Людмила", "Каменярі".

У роки перебування Західної України під владою Польщі Стефаник жив майже безвиїзне в с. Русів, де й писав останні твори у вільну від хліборобської праці хвилину.

До самої смерті не полишало Стефаника бажання "сказати людям щось таке сильне і гарне, що такого їм ніхто не сказав ще". І на його долю випало найбільше для художника щастя - він сказав те, що хотів, і сказав так, як хотів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Біографія Василя Стефаника

# data[].attributes.attachment_link.description
Біографія Василя Стефаника багата на важливі події. Він жив у непростий час і мав складну долю. Водночас, письменник неодноразово вдавався до творчих шукань і знайшов свою неперевершену манеру. Дізнавайтеся більше про неперевершеного українського новеліста. Василь Стефаника народився 14 травня 1871р. в с. Русові (тепер Снятинського району Івано-Франківської області) в сім'ї заможного селянина.