# data[].attributes.headline
 Засоби охорони об'єкта

# data[].attributes.subject
 Засоби охорони об'єкта

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ця стаття Можливо, її необхідно доповнити, переписати або вікіфікувати. потребує істотної переробки.
Пояснення причин та обговорення - на сторінці Вікіпедія: Статті, що необхідно поліпшити.
Тому, хто додав шаблон: зважте на те, щоб повідомити основних авторів статті про необхідність поліпшення, додавши до їхньої сторінки обговорення такий текст:
{{subst:поліпшити автору|Технічні засоби охорони|11 січня 2019}} ~~~~,
а також не забудьте описати причину номінації на підсторінці Вікіпедія:Статті, що необхідно поліпшити за відповідний день.

Техні́чні за́соби охоро́ни (ТЗО, англ. Remote guarding) - технічні засоби, що використовуються під час провадження охоронної діяльності: системи, прилади та обладнання для виявлення, оповіщення й попередження про наявність небезпеки для життя людей та/або майна. Потенційні загрози спочатку виявляються камерами та аналізуються в реальному часі за допомогою програмних алгоритмів на основі заздалегідь визначених критеріїв. Після того, як програмне забезпечення визначило подію, службовець безпеки, розташований у віддаленому центрі, отримує попередження про аналіз загрози та негайне вжиття відповідних заходів для запобігання або мінімізації збитків.

Практика охоронної діяльності доводить необхідність наукового підходу до вирішення проблем і завдань охорони об'єктів, перш за все, якщо це особливо важливі, особливо небезпечні об'єкти, об'єкти підвищеного ризику або об'єкти, де зберігаються матеріальні цінності (банки, сховища дорогоцінного каміння й металів тощо).

Головне завдання, яке повинні вирішувати технічні засоби охорони, - сприяти підвищенню надійності охорони об'єктів при максимальній надійності та ефективності роботи технічних засобів.

У процесі зберігання і обробки інформація може піддаватися впливу як випадкових, так і навмисних факторів. Усі потенційні загрози за природою їхнього виникнення поділяються на два класи: природні (об'єктивні) і штучні (суб'єктивні).

Природні загрози - це загрози, які викликані впливами об'єктивних фізичних процесів або стихійних природних явищ та не залежать від людини.

Штучні загрози - це загрози, які викликані діяльністю людини.

Серед них можна виділити:

ненавмисні загрози (випадкові), викликані помилками в проєктуванні інформаційних систем та їхніх елементів, помилками програмного забезпечення, помилками в діях обслуговчого персоналу тощо;

навмисні загрози, пов'язані з корисливими намірами людей (зловмисників).

До випадкових загроз відносяться:

вплив сильних магнітних полів на або дефекти обладнання, що призводять до пошкодження або знищення інформації, яка зберігається;

недбале зберігання та облік носіїв, а також їхня нечітка ідентифікація;

помилки в програмах обробки інформації;

помилки в роботі апаратури, що викликані перепадами напруги в мережі живлення, несправностями енергопостачання, тимчасовими або постійними помилками в її схемах;

ненавмисні дії, що призводять до часткової або повної відмови системи або руйнування її апаратних, програмних, інформаційних ресурсів (ненавмисне псування устаткування, видалення, спотворення файлів з важливою інформацією або програм, в тому числі системних, тощо);

неправомірне вимкнення обладнання або зміна режимів роботи пристроїв і програм;

ненавмисне псування носіїв інформації;

запуск програм, що можуть призвести до втрати працездатності системи (зациклення) або здійснюють незворотні зміни в системі (форматування або реструктуризацію носіїв інформації, видалення даних, тощо);

нелегальне впровадження та використання програм, які не є необхідними для виконання службових обов'язків; нелегальне впровадження та використання неврахованих програм, які не є необхідними для виконання службових обов'язків;

необережні дії, що призводять до розголошення конфіденційної інформації;

розголошення, передача або втрата атрибутів розмежування доступу (паролів, ключів шифрування, ідентифікаційних карток, перепусток, тощо);

вхід в систему з ігноруванням засобів захисту (завантаження сторонньої операційної системи зі змінних магнітних носіїв, тощо);

некомпетентне використання, налаштування або неправомірне відключення засобів захисту персоналом служби безпеки;

пересилання даних за помилковою адресою абонента (пристрою);

ненавмисне пошкодження каналів зв'язку.

маскування під істинного користувача;

використання службового становища, тобто незапланований перегляд (ревізія) інформації співробітниками об'єкту, що охороняється;

фізичне руйнування системи або виведення з ладу її найбільш важливих компонентів;

відключення або виведення з ладу підсистем забезпечення безпеки інформаційної системи;

зміна режимів роботи пристроїв або програм;

підкуп або шантаж персоналу або окремих користувачів, що мають визначені повноваження;

викрадення або несанкціоноване копіювання носіїв інформації;

вилучення залишкової інформації з оперативної пам'яті та зі зовнішніх запам'ятовуючих пристроїв;

незаконне отримання паролів та інших реквізитів розмежування доступу з подальшим маскуванням під законного користувача;

розкриття шифрів криптозахисту інформації;

впровадження апаратних і програмних закладок і вірусів, що дозволяють "обійти" систему захисту, таємно і незаконно здійснювати доступ до системних ресурсів;

незаконне підключення до ліній зв'язку з метою введення помилкових повідомлень або модифікації переданих повідомлень;

незаконне підключення до ліній зв'язку з метою прямої підміни законного користувача шляхом його фізичного відключення після входу в систему і успішної аутентифікації з подальшим введенням дезінформації;

перехоплення даних, переданих по каналах зв'язку, і їх аналіз з метою з'ясування протоколів обміну, правил входження у зв'язок і авторизації користувача для подальших спроб їх імітації для проникнення в систему.

Основні ненавмисні штучні загрози (дії, що здійснюються випадково, через незнання, неуважність або недбалість, з цікавості, але без злого умислу) це:

ненавмисні дії, що призводять до часткової або повної відмови системи або руйнування апаратних, програмних, інформаційних ресурсів системи (ненавмисне псування устаткування, видалення або спотворення файлів з важливою інформацією або програм, в тому числі системних, тощо);

ненавмисне псування носіїв інформації;

нелегальне впровадження та використання неврахованих програм (ігрових, навчальних, технічних та інших, які не є необхідними для виконання порушником своїх службових обов'язків) з необґрунтованою витратою ресурсів (завантаження процесора, оперативної пам'яті і пам'яті на зовнішніх носіях);

зараження комп'ютера вірусами;

необережні дії, що призводять до розголошення конфіденційної інформації, або роблять її загальнодоступною;

розголошення, передача або втрата атрибутів розмежування доступу (паролів, ключів шифрування, ідентифікаційних карток, перепусток тощо);

ігнорування організаційних обмежень (установлених правил) доступу до системи;

некомпетентне використання, налаштування або неправомірне відключення засобів захисту персоналом служби безпеки;

пересилання даних за помилковою адресою абонента (пристрою);

введення помилкових даних;

ненавмисне пошкодження каналів зв'язку.

Як правило, це прямий фізичний вплив на або об'єкт, що охороняється, а саме:

фізичне руйнування системи (вибух, підпал, тощо) або виведення з ладу найбільш важливих компонентів системи (пристроїв, носіїв важливої інформації, осіб з числа персоналу, тощо);

відключення або виведення з ладу важливих підсистем (електроживлення, охолодження та вентиляції, ліній зв'язку, тощо);

дії по дезорганізації функціонування системи (зміна режимів роботи пристроїв або програм, страйк, саботаж персоналу, використання потужних радіоперешкод на частотах пристроїв системи, тощо);

впровадження агентів у число персоналу системи (в тому числі, в адміністративну групу, відповідальну за безпеку);

вербування (підкуп, шантаж, тощо) персоналу або окремих користувачів, які мають певні повноваження;

застосування підслуховуючих пристроїв, дистанційної фото- і відеозйомки з метою викрадення важливої інформації;

перехоплення електромагнітних, акустичних та інших випромінювань пристроїв і ліній зв'язку, а також наведення потужних випромінювань на допоміжні технічні засоби, які не беруть безпосередньої участі в обробці інформації (телефонні лінії, мережі живлення, опалення, тощо);

викрадення носіїв інформації (магнітних дисків, стрічок, мікросхем пам'яті, запам'ятовуючих пристроїв і ПК);

несанкціоноване копіювання носіїв інформації;

викрадення виробничих відходів (роздруківок, записів, списаних носіїв інформації, тощо);

зчитування залишкової інформації з оперативної пам'яті і з зовнішніх запам'ятовуючих пристроїв;

незаконне отримання паролів та інших реквізитів розмежування доступу (агентурним шляхом, використовуючи недбалість користувачів, шляхом підбору, імітації інтерфейсу системи, тощо) з подальшим маскуванням під зареєстрованого користувача ("маскарад");

несанкціоноване використання терміналів користувачів, що мають такі унікальні фізичні характеристики, як номер робочої станції в мережі, адресу в системі зв'язку, апаратний блок кодування, тощо;

розкриття шифрів криптозахисту інформації;

застосування спеціальних апаратних засобів, програмних закладок і вірусів (типу "троянський кінь" і "жучки"), тобто програм, які дозволяють подолати систему захисту, таємно і незаконно здійснювати доступ до системних ресурсів з метою реєстрації та передачі дезінформації або дезорганізації функціонування системи.

Для досягнення мети зловмисники найчастіше використовують сукупність перерахованих способів.

Елементами технічного захисту об'єктів є:

засоби виявлення;

засоби управління доступом до об'єкту;

засоби збору, обробки і відображення інформації від систем виявлення;

засоби постового телефонного (радіо) зв'язку і тривожно-викличної сигналізації;

технічні засоби спостереження;

засоби розвідки;

допоміжні засоби (система електроживлення технічних засобів охорони, кабельні мережі і комунікації, тощо);

електризовані загородження.

На базі вищезазначених елементів будується наступні системи технічних засобів охорони:

Центральний пульт управління, що включає в себе:

автоматизовані робочі місця операторів, адміністраторів систем (комплексу), постів охорони та служби безпеки;

засоби збору, обробки та відображення інформації - комп'ютери, керуючі панелі, сервери, пульти, консолі управління та інша апаратура.

Система охоронної і тривожної сигналізації, що включає в себе:

засоби виявлення - сповіщувачі, датчики (сенсори);

засоби тривожної сигналізації - кнопки, педалі, сповіщувачі;

засоби збору, обробки та відображення інформації - контрольні панелі, концентратори, комп'ютери, розширювачі, світлові та звукові сповіщувачі, тощо.

Система пожежної сигналізації, що включає в себе:

засоби виявлення - пожежні сповіщувачі (теплові, димові, світлові, газові, температурні, тощо;

засоби збору, обробки та відображення інформації - контрольні панелі, концентратори, комп'ютери, розширювачі, світлові та звукові сповіщувачі, тощо.

Система охоронного телебачення, що включає в себе:

камери відеоспостереження;

пульти управління;

пристрої обробки і збереження відеоінформації;

Система контролю і управління доступом, що включає в себе:

приймальні пристрої доступу - ідентифікатори особистості, зчитувачі, кодонаборні пристрої, пульти, панелі і консолі управління, тощо;

виконавчі пристрої доступу - електромеханічні, електромагнітні і механічні кодові замки, автоматичні турнікети та шлагбауми, тощо;

засоби виявлення різного типу - металодетектори, виявителі вибухових речовин і радіаційних матеріалів, тощо;

засоби збору, обробки та відображення інформації - контрольні панелі, концентратори, комп'ютери, розширювачі, світлові та звукові сповіщувачі, тощо.

Система безперебійного і резервного електроживлення, що включає в себе:

джерела безперебійного електроживлення;

генератори бензинові, дизельні;

випрямлячі і блоки живлення;

акумулятори.

Система оперативного і постового зв'язку, що включає в себе:

засоби проводового службового зв'язку;

засоби гучномовного службового зв'язку;

засоби реєстрації службових переговорів;

засоби радіозв'язку охорони.

Система оповіщення та управління евакуацією, що включає в себе:

засоби оповіщення - сирени, гучномовці, світлові табло і покажчики, тощо;

засоби контролю і управління зонами оповіщення та аварійної автоматикою - підсилювачі, комутатори, магнітофони, мікрофони, тощо.

Технічні засоби охорони повинні надійно спрацьовувати при будь-яких обставинах, що можуть виникнути на об'єкті. Погодні умови, температура повітря, рельєф місцевості, перепади напруги - це параметри, які можуть впливати на надійність роботи технічних засобів охорони.

Тобто надійність роботи технічних засобів охорони визначається:

високою стійкістю технічних засобів охорони до перешкод;

забезпеченням виявлення зловмисника в умовах, які оговорюються в технічній документації.

Технічні засоби охорони повинні забезпечувати:

своєчасну сигналізацію про спробу проникнення на об'єкт, що охороняється, а також сигналізацію про несанкціонований доступ до елементів технічних засобів охорони;

автоматизований збір, обробку, відображення, документування інформації, контроль та діагностику елементів системи охорони;

автоматичне управління комплексами технічних засобів охорони і їх функціональними елементами, передачу сигналів стану і контролю технічних засобів;

санкціонований доступ на об'єкти, що охороняються, з документуванням і накопичуванням даних про доступ на об'єкти;

стійке функціонування даних про доступ на об'єкти;

можливість програмування режимів і алгоритмів роботи;

стійкість системи до кліматичних та погодних умов;

побудова за блочно-модульним принципом із можливістю утворення базового комплексу і гнучких архітектур, що забезпечують можливість проведення їх поетапної модернізації і нарощування системи охорони;

безпеку експлуатації та електромагнітну сумісність з іншими системами;

зняття з охорони об'єктів повинне робитися за допомогою введення спеціального коду на клавіатурі пульта управління сигналізацією;

гарантія на охоронну систем повинна складати 18 місяців з моменту підписання акту виконаних робіт.

Система енергоживлення технічних засобів охорони повинна забезпечувати:

безперервне електроживлення усіх елементів технічних засобів охорони;

автоматичний перехід від основного до резервного джерела живлення з забезпеченням необхідного рівня охорони протягом 12 годин;

захист від мережевих, комунікаційних і електромагнітних та інших перешкод;

захист від несанкціонованого доступу до органів управління джерелами електроживлення.

# data[].attributes.attachment_link.title
Технічні засоби охорони

# data[].attributes.attachment_link.description
Ця стаття Можливо, її необхідно доповнити, переписати або вікіфікувати. потребує істотної переробки.Пояснення причин та обговорення - на сторінці Вікіпедія: Статті, що необхідно поліпшити. Тому, хто додав шаблон: зважте на те, щоб повідомити основних авторів статті про необхідність поліпшення, додавши до їхньої сторінки обговорення такий текст: {{subst:поліпшити автору|Технічні засоби охорони|11 січня 2019}} ~~~~, а також не забудьте описати причину номінації на підсторінці Вікіпедія:Статті, що необхідно поліпшити за відповідний день.

# data[].attributes.headline
Захист інформації від витоку технічними каналами

# data[].attributes.subject
Захист інформації від витоку технічними каналами

# data[].attributes.body
Посилання:

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Національна безпека

УДК 004.931
Ярутіч Альона Олександрівна магістрант Навчально-наукового інституту інформаційної безпеки Національної академії Служби безпеки України ЗАХИСТ ІНФОРМАЦІЇ ВІД ВИТОКУ ТЕХНІЧНИМИ КАНАЛАМИ Розглянуто поняття захисту інформації та можливі технічні канали витоку інформації, а також заходи здійснення захисту інформації від витоку вказаними каналами.
Ключові слова: інформація, захист інформації, канали витоку інформації, технічні канали витоку інформації, заходи захисту інформації, виявлення закладних пристроїв, екранування, заземлення, звукоізолювання, канали перехоплення інформації.

Актуальність роботи. Інформація, яка є важливою для особи, суспільства та держави і втрата якої може спричинити шкоду особі, суспільству або національним інтересам держави в економічній, політичній, військової або інших сферах, повинна захищатися від несанкціонованого ознайомлення спотворення, знищення та блокування, тобто бути об'єктом захисту.

Обов'язковість захисту певної інформації встановлена відповідними законами України [5].

Захисту від витоку технічними каналами на об'єкті інформаційної діяльності (далі - ОІД) підлягає інформація, що становить державну таємницю. Захист іншої інформації з обмеженим доступом (далі - ІзОД) від витоку технічними каналами на ОІД здійснюється за рішенням розпорядника цієї інформації.

Створення комплексу ТЗІ передбачає проведення організаційних, інженерних і технічних заходів на ОІД, а саме:

озвучення ІзОД (при проведенні нарад, під час показів зі звуковим супроводженням кіно- і відеофільмів тощо);

здійснення обробки ІзОД технічними засобами (збирання, введення, записування, перетворення, зчитування, зберігання, знищення, реєстрація, приймання, отримання, передавання ІзОД тощо);

обіг іншої ІзОД при проектуванні, будівництві, експлуатації об'єктів, виробництві технічних засобів тощо [3].

Мета даної статті: сформувати загальне уявлення про захист інформації, та конкретно про захист інформації від витоку технічними каналами.

Визначення понять "інформація", "захист інформації", "канал витоку інформації" та "технічний канал витоку інформації"

Відповідно до ст.1 Закону України "Про інформацію", інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Захист інформації - сукупність правових, адміністративних, організаційних, технічних та інших заходів, що забезпечують збереження, цілісність інформації та належний порядок доступу до неї [2].

Під витоком інформації розуміється неконтрольоване поширення інформації, яке призводить до її несанкціонованого одержання.

Витік інформації відбувається відповідним каналом витоку. Оскільки засоби розвідки противника, як правило, технічні, то і канали витоку також називають технічними [5].

Процесом утворення каналу витоку інформації називається утворення паразитної (небажаної) послідовності (ланцюжка) носіїв інформації, один (або декілька) з яких може бути правопорушником або його спеціальною апаратурою.

А отже, канал витоку інформації - паразитний ланцюжок носіїв інформації, один (або декілька) з яких може бути правопорушником або його спеціальною апаратурою [1].

Технічний канал витоку інформації (ТКВІ) - сукупність джерела небезпечного сигналу, середовища поширення небезпечного сигналу та засобу технічної розвідки.

Тобто, технічним каналом витоку інформації є фізичний шлях небезпечного сигналу (носія інформації) від джерела небезпечного сигналу до противника [5].

Під технічним каналом витоку інформації (ТКВІ), також, розуміють сукупність об'єкта розвідки, технічного засобу розвідки (ТЗР), за допомогою якого видобувається інформація про цей об'єкт, і фізичного середовища, в якому поширюється інформаційний сигнал. По суті, під ТКВІ розуміють спосіб отримання за допомогою ТЗР розвідувальної інформації про об'єкт. Причому під розвідувальною інформацією звичайно розуміються відомості чи сукупність даних про об'єкти розвідки незалежно від форми їх подання.

Сигнали є матеріальними носіями інформації. По своїй фізичній природі сигнали можуть бути електричними, електромагнітними, акустичними, і т.д. Тобто сигналами, як правило, є електромагнітні, механічні та інші види коливань (хвиль), причому інформація міститься в їх параметрах, які змінюються.

Залежно від природи, сигнали розповсюджуються в певних фізичних середовищах. У загальному випадку, середовищем поширення можуть бути газові (повітряні), рідинні (водні) і тверді середовища. Наприклад повітряний простір, конструкції будівель, з'єднувальні лінії і струмопровідні елементи, грунт (земля) і т. д. [6].

Класифікація технічних каналів витоку інформації

Для встановлення вимог та організації захисту інформації від витоку технічними каналами здійснена їх класифікація за певними ознаками.

За видом інформаційної діяльності на ОІД відокремлюються такі типи ТКВІ:

технічні канали витоку мовної інформації,

технічні канали витоку інформації, що обробляється в ОТЗС,

технічні канали витоку візуальної інформації,

матеріально-речовинні канали витоку інформації.

Класифікацію ТКВІ за принципом (фізичним ефектом, процесом) формування небезпечного сигналу, середовищем поширення небезпечного сигналу та способом перехоплення (зняття) небезпечного сигналу засобами технічної розвідки противника доцільно розглянути у межах визначених вище типів ТКВІ.

Технічні канали витоку мовної інформації за цими ознаками поділяються на такі:

1. Акустичні канали.

2. Акустовібраційні (віброакустичні) канали.

3. Акустооптоелектронні (лазерні акустичні) канали.

4. Акустоелектричні канали.

5. Відеоакустичні канали.

6. Канали ВЧ нав'язування (для зняття мовної інформації).

7. Канали витоку мовної інформації на основі закладних пристроїв.

Технічні канали витоку інформації, що обробляється в ОТЗС, поділяються на такі:

1. Канали побічних електромагнітних випромінювань.

2. Канали побічних електромагнітних наведень.

3. Канали "паразитної" модуляції сигналів ВЧ генераторів.

4. Канали "паразитної" ВЧ генерації підсилювачів.

5. Канали перехоплення (зняття) інформації з волоконно-оптичних ліній передачі даних.

6. Канали перехоплення (зняття) інформації з каналів зв'язку.

7. Канали ВЧ нав'язування (для зняття інформації, що обробляється в ОТЗС).

8. Канали витоку інформації, що обробляється в ОТЗС, на основі закладних пристроїв.

Технічні канали витоку візуальної інформації поділяються на такі:

1. Візуальні канали.

2. Візуально оптичні канали.

3. Канали витоку візуальної інформації на основі закладних пристроїв.

Матеріально-речовинні канали витоку інформації:

1. Добування інформації з магнітних та інших носіїв інформації засобів ЕОТ, що вийшли з ладу.

2. Добування інформації з чернеток документів, з відходів виробництва, видавницької діяльності, діловодства тощо.

3. Хімічні канали.

За носієм інформації та принципом формування небезпечного сигналу відокремлюються такі ТКВІ:

електромагнітні канали витоку інформації;

електричні канали витоку інформації;

параметричні канали витоку інформації.

За місцем перехоплення інформації засобами технічної розвідки противника відокремлюються такі типи ТКВІ:

канали перехоплення (зняття) інформації за межами КЗ,

канали перехоплення (зняття) інформації за межами КЗ з активним впливом на параметри технічного каналу витоку інформації (наприклад, канал ВЧ нав'язування),

канали зняття інформації засобами технічної розвідки, встановленими на ОІД (наприклад, технічні канали витоку інформації закладними пристроями).

Розглянута класифікація технічних каналів витоку інформації дозволяє систематизувати уявлення про них та встановити вимоги і заходи щодо захисту інформації від витоку відповідними ТКВІ [5].

Методи й засоби захисту інформації від витоку технічними каналами

Захист інформації від витоку технічними каналами забезпечують проектно-архітектурними рішеннями, проведенням організаційних і технічних заходів, а також виявленням портативних закладних пристроїв [4, 6].

Організаційні заходи - це спрямовані на захист інформації заходи, проведення яких не потребує спеціально розроблених технічних засобів.

До основних організаційних заходів відносять:

залучення до робіт для захисту інформації організацій, що мають ліцензії відповідних органів на діяльність в області технічного захисту інформації (ТЗІ);

категорування й атестацію об'єктів ТЗПІ та приміщень, виділених для проведення секретних заходів (виділених приміщень) щодо відповідності вимогам забезпечення захисту інформації під час проведення робіт з відомостями відповідного ступеня секретності;

використання на об'єкті сертифікованих ТЗПІ та ДТЗС;

встановлення КЗ навколо об'єкта;

залучення до робіт із монтування апаратури, будування чи реконструкції об'єктів ТЗПІ організацій з відповідними ліцензіями;

організацію контролю та обмеження доступу на об'єкти ТЗПІ та у виділені приміщення;

введення територіальних, частотних, енергетичних, просторових і часових обмежень у режимах використання технічних засобів, що підлягають захисту;

відключення технічних засобів, що мають елементи властивостей електроакустичних перетворювачів, від ліній зв'язку на період проведення секретних заходів.

Технічні заходи - це спрямовані на захист інформації заходи, проведення яких передбачає використання спеціальних технічних засобів, а також реалізацію технічних рішень.

Технічні заходи слугують для закриття каналів витоку інформації за рахунок ослаблення рівня інформаційних сигналів або зменшення відношення сигнал/завада у місцях можливого розміщення ТЗР або їх датчиків до рівнів, що унеможливлюють виділення інформаційних сигналів засобами розвідки. Під час проведення таких заходів використовують активні та пасивні методи.

До технічних заходів із використанням пасивних методів відносять:

1. контроль і обмеження доступу на об'єкти ТЗПІ та у виділені приміщення;

2. локалізація випромінювання (екранування ТЗПІ та з'єднувальних ліній, заземлення ТЗПІ та екранів їх з'єднувальних ліній, звукоізолювання виділених приміщень)

3. розв'язування інформаційних сигналів (установлення спеціальних захисних засобів типу Граніт, Рікас у ДТЗС із мікрофонним ефектом і таких, що мають вихід за межі КЗ; установлення спеціальних діелектричних вставок в обплетення кабелів електроживлення, труб систем опалення, водозабезпечення і каналізації, що виходять за межі КЗ; установлення автономних або стабілізованих пристроїв електроживлення ТЗПІ (наприклад, мотор-генераторів); установлення в мережах електроживлення ТЗПІ, а в лініях освітлювальної та розеткової мережі виділених приміщень- завадоподавляючих фільтрів типу ФП, ФСП, ФС-2).

До технічних заходів із використанням активних методів належать:

1. просторове зашумлення (просторове електромагнітне зашумлення з використанням генераторів шуму або створення прицільних завад відповідними засобами; створення акустичних і вібраційних завад із використанням генераторів акустичного шуму - шумотронів; подавлення працюючих у режимі запису диктофонів за допомогою подавляючих пристроїв).

2. лінійне зашумлення (мереж електроживлення та кіл заземлення; сторонніх дротів та з'єднувальних ліній ДТЗС, що виходять за межі КЗ).

3. знешкодження підключених до лінії закладних пристроїв за допомогою спеціальних генераторів імпульсів (випалювачів "жучків").

Виявити закладні пристрої можна завдяки спеціальним обстеженням (візуальний огляд без залучення технічних засобів) і спеціальним перевіркам (із використанням технічних засобів) об'єктів ТЗПІ та виділених приміщень.

Для виявлення закладних пристроїв використовують:

пасивні методи (установлення засобів і систем виявлення лазерного випромінювання (підсвітлення скла на вікнах); установлення стаціонарних детекторів диктофонів; розшук закладних пристроїв за допомогою індикаторів поля, інтерсепторів, частотомірів, сканувальних приймачів та програмно-апаратних комплексів контролю; організація радіоконтролю (постійно або на час проведення конфіденційних заходів) побічних електромагнітних випромінювань ТЗПІ);

активні методи (спеціальна перевірка виділених приміщень із використанням нелінійних локаторів; спеціальна перевірка виділених приміщень, ТЗПІ та ДТЗІ з використанням рентгенівських комплексів).

Висновок. Отже, ми бачимо, що різного роду інформація для різних об'єктів інформаційної діяльності може мати велику цінність та бути предметом витоку технічними каналами. До них відносяться: канали витоку мовної, візуальної інформації та інші, що дає змогу зловмисникам знаходити найбільш зручні варіанти. Тому й доцільно на кожному ОІД здійснювати захист цінної інформації та цим самим унеможливити її витік.
Література

1. Громико І. О. Загальна парадигма захисту інформації: визначення термінів від носіїв до каналів витоку інформації / І. О. Громико // Системи обробки інформації. - Х.: ХУПС, 2006. - Вип. 9 (58). - С. 3-9.

2. Закон України "Про інформацію", м. Київ, 2 жовтня 1992 року N2657-XII.

3. НД ТЗІ 1.1-005-07 Захист інформації на об'єктах інформаційної діяльності. Створення комплексу технічного захисту інформації. Основні положення.

4. Рекомендации по оценке защищенности конфиденциальной информации от ее утечки за сет ПЭМИ / Куренков Е.В., Лысов А.В., Остапенко А.Н. - Защита информации. - 1998. - № 4. - С. 48-50.

5. Технічні канали витоку інформації. Порядок створення комплексів технічного захисту інформації. Навчальний посібник / Іванченко С.О., Гавриленко О.В., Липський О.А., Шевцов А.С. - К.: ІСЗЗІ НТУУ "КПІ", 2016. - 104 с.

6. Хорев А.А. "Защита информации от утечки по техническим каналам. Часть1. Технические каналы утечки информации". - Москва, 1997.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Алена Ярутич

# data[].attributes.attachment_link.title
Наука Онлайн " Захист інформації від витоку технічними каналами

# data[].attributes.attachment_link.description
Національна безпека УДК 004.931 Ярутіч Альона Олександрівна магістрант Навчально-наукового інституту інформаційної безпеки Національної академії Служби безпеки України ЗАХИСТ ІНФОРМАЦІЇ ВІД ВИТОКУ ТЕХНІЧНИМИ КАНАЛАМИ Розглянуто поняття захисту інформації та можливі технічні канали витоку інформації, а також заходи здійснення захисту інформації від витоку вказаними каналами.

# data[].attributes.headline
 Ідентифікація та аутентифікація суб'єктів

# data[].attributes.subject
 Ідентифікація та аутентифікація суб'єктів

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ідентифікацію й аутентифікацію можна вважати основою програмно-технічних засобів безпеки, оскільки інші сервіси розраховані на обслуговування імено ваних суб'єктів. Ідентифікація й аутентифікація - це перша лінія оборони, "прохідна" інформаційного простору організації.

Ідентифікація дозволяє суб'єктові (користувачеві, процесу, що діє від імені певного користувача, або іншому апаратно-програмному компоненту) назвати себе (повідомити своє ім'я). За допомогою аутентифікації друга сторона переконується, що суб'єкт дійсно той, за кого він себе видає. Як синонім слова "аутентифікація" іноді використовують словосполучення "перевірка дійсності".

У відкритому мережевому середовищі між сторонами ідентифікації/аутентифікації не існує довіреного маршруту; це значить, що в загальному випадку дані, передані суб'єктом, можуть не збігатися з даними, отриманими й використаними для перевірки дійсності. Необхідно забезпечити захист від пасивного й активного прослуховування мережі, тобто від перехоплення, зміни й/або відтворення даних. Передача паролів у відкритому вигляді, мабуть, незадовільна; не рятує положення й шифрування паролів, тому що воно не захищає від відтворення. Потрібні більш складні протоколи аутентифікації.

Надійна ідентифікація й аутентифікація ускладнена не тільки через мережеві загрози, але й з цілого ряду причин. По-перше, майже всі аутентификаційні сутності можна довідатися, украсти або підробити. По-друге, є протиріччя між надійністю аутентифікації, з одного боку, і зручностями користувача й системного адміністратора з іншогої. Так, з міркувань безпеки необхідно з певною частотою просити користувача повторно вводити аутентифікаційну інформацію (адже на його місце могла сісти інша людина), а це не тільки клопітно, але й підвищує ймовірність того, що хтось може підглянути за уведенням даних. По-третє, чим надійніший засіб захисту, тим він дорожчий.

Сучасні засоби ідентифікації/аутентифікації повинні підтримувати концепцію єдиного вхо ду в мережу. Єдиний вхід у мережу - це, у першу чергу, вимога зручності дтя користувачів. Якщо в корпоративній мережі багато інформаційних сервісів, що допускають незалежний обіг, то багаторазова ідентифікація/аутентифікація стає занадто обтяжною. На жаль, поки не можна сказати, що єдиний вхід у мережу став нормою, що домінантні рішення поки не сформувалися.

Таким чином, необхідно шукати компроміс між надійністю, доступністю за ціною й зручністю використання й адміністрування засобів ідентифікації й аутентифікації.

Цікаво відзначити, що сервіс ідентифікації/аутентифікації може стати об'єктом атак на доступність. Якщо система сконфігурована так, що після певного числа невдалих спроб пристрій уведення ідентифікаційної інформації (таке, наприклад, як термінал) блокується, то зловмисник може припинити роботу легального користувача буквально декількома натисканнями клавіш.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ідентифікація та аутентифікація

# data[].attributes.attachment_link.description
Ідентифікацію й аутентифікацію можна вважати основою програмно-технічних засобів безпеки, оскільки інші сервіси розраховані на обслуговування імено ваних суб'єктів. Ідентифікація й аутентифікація - це перша лінія оборони, "прохідна" інформаційного простору організації. Ідентифікація дозволяє суб'єктові (користувачеві, процесу, що діє від імені певного користувача, або іншому апаратно-програмному компоненту) назвати себе (повідомити своє ім'я).

# data[].attributes.headline
 Системи розмежування за управлінням доступу

# data[].attributes.subject
 Системи розмежування за управлінням доступу

# data[].attributes.body
Посилання:

# data[].attributes.headline
. Матрична модель доступу

# data[].attributes.subject
. Матрична модель доступу

# data[].attributes.body
Посилання:

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Матрична модель

Найбільш ефективним засобом розподілу повноважень суб'єктів по відношенню до об'єктів є матриця доступу (рис. 12.1), в якій: рядки відповідають безлічі суб'єктів, які здійснюють доступ до інформації, а стовпці відповідають безлічі об'єктів, що містять захищається інформацію.

У матричної моделі, або моделі Харрісона - Руззо - Ульмана [24], реалізуються діскреціонное управління доступом (Discretionary Access Control - DAC) суб'єктів до об'єктів і контроль над поширенням прав доступу. Повноваження на виконання відповідних дій визначаються безліччю прав доступу (володіти інформацією, читати, писати, виконувати програму, додавати інформацію, змінювати інформацію і т.д.). Елемент матриці містить список видів доступу суб'єкта до об'єкта , причому зазначені види доступу належать безлічі прав доступу R. У процесі роботи інформаційної системи доступ до об'єктів контролюється спеціальним монітором, який перехоплює, перевіряє і присікає всі недозволені спроби доступу до об'єктів. Тому суб'єкт отримує ініційований ним доступ до об'єкта тільки в разі, якщо елемент матриці містить повноваження на виконання відповідних дій. Якщо суб'єкт володіє об'єктом, він має можливість змінювати права доступу інших суб'єктів до цього об'єкта. Якщо деякий суб'єкт управляє іншим суб'єктом, він може позбавити права доступу цього суб'єкта або передати свої права доступу цьому суб'єкту.

Матриці доступу реалізуються зазвичай у вигляді:

* списків доступу для кожного об'єкта (він ідентичний колонки матриці доступу, відповідної цьому об'єкту). На практиці списки доступу застосовуються при створенні нових об'єктів і визначенні порядку їх використання або зміну прав доступу до об'єктів;

* мандатних списків, який приписується кожному суб'єкту (він рівносильний рядках матриць доступу, відповідної цьому суб'єкту). Мандатні списки об'єднують всі права доступу суб'єкта.

Коли суб'єкт має права доступу по відношенню до об'єкта, то пара (об'єкт - права доступу) називається мандатом об'єкта. Деякі операційні системи підтримують обидва види списків. На початку роботи, коли користувач

Мал. 12.1. матриця доступу

входить в систему або починає виконання програми, використовуються тільки списки доступу. При першій спробі отримання доступу до списку доступу аналізуються і перевіряються права суб'єкта на доступ до об'єкта. При наявності прав вони приписуються в мандатний список суб'єкта, і права доступу в подальшому перевіряються з цього списку. При використанні обох видів списків список доступу часто розміщується в словнику файлів, а мандатний список - в оперативній пам'яті, коли суб'єкт активний.

Матриця доступу може бути реалізована і за допомогою так званого механізму замків і ключів , суть якого полягає в наступному. Кожен суб'єкт наділений певним типом (А) і має замок (3) і ключ (К) у вигляді послідовності символів. Кожному суб'єкту також пропонується послідовність символів, звана ключем. Якщо суб'єкт хоче отримати доступ типу А до об'єкта (іншому суб'єкту), то спочатку виявляється, чи володіє він ключем до пари (А, 3) цього об'єкта.

До недоліків застосування матриць доступу з усіма суб'єктами і об'єктами можна віднести обмеження на розмірність матриць. Для її зменшення застосовують методи стиснення, засновані на об'єднанні в групи користувачів (наприклад з однаковими повноваженнями), термінів, що захищаються даних.

# data[].attributes.attachment_link.title
МОДЕЛІ І ТЕХНОЛОГІЇ БЕЗПЕКИ

# data[].attributes.attachment_link.description
Найбільш ефективним засобом розподілу повноважень суб'єктів по відношенню до об'єктів є матриця доступу (рис. 12.1), в якій: рядки відповідають безлічі суб'єктів, які здійснюють доступ до інформації, а стовпці відповідають безлічі об'єктів, що містять захищається інформацію. У матричної моделі, або моделі Харрісона - Руззо - Ульмана [24], реалізуються діскреціонное управління доступом (Discretionary Access Control - DAC) суб'єктів до об'єктів і контроль над поширенням прав доступу.

# data[].attributes.headline
 Особливості реаліза

# data[].attributes.body
Особливості реалізації системи
Посилання:

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ОСОБЛИВОСТІ РЕАЛІЗАЦІЇ МОТИВАЦІЙНОЇ СТРАТЕГІЇ ЯК ЧИННИКА ПІДВИЩЕННЯ ЕФЕКТИВНОСТІ ФУНКЦІОНУВАННЯ ОРГАНІВ ПУБЛІЧНОЇ ВЛАДИ
Л. Б. Круп'як, І. Й. Круп'як
DOI: 10.32702/2307-2156-2019.10.41

УДК: 35.082.4(477)

Л. Б. Круп'як, І. Й. Круп'як

Анотація

Окреслено особливості реалізації мотиваційної стратегії як чинника підвищення ефективності функціонування органів публічної влади. Досліджено реалізацію мотиваційної стратегії в системі публічної служби, що дало змогу виокремити ті завдання, які повинен вирішувати кожний керівник. Акцентовано увагу на негативних аспектах, що мають місце в органах публічної влади, а це свідчить, що мотиваційна стратегія в системі публічного управління в повну міру не реалізується. Обґрунтовано неспроможність нашої держави задовольнити всі потреби державних службовців, неповну реалізацію законодавчої бази, незадовільну економічну ситуацію в державі, і як наслідок, низька заробітна плата державним службовцям призводять до того, що знижується мотивація до праці, втрачається зацікавленість у підвищенні професійних якостей та в службовій кар'єрі, виникає тенденція до демотивації. Виокремлено фактори, що впливають на результати роботи працівників органів публічної влади та мотивують до ефективної праці. Обґрунтовано формування новітніх підходів до реалізації мотиваційної стратегії, що полягає в класифікації мотивів на основі узгодження інтересів всіх учасників процесу надання послуг. Окреслено створення ефективної мотиваційної системи, яка буде сприяти активній, ефективній і продуктивній діяльності персоналу для досягнення визначених завдань. Обґрунтовано необхідність впровадження та використання у сфері публічної служби моніторингу з метою його оперативної діагностики й оцінки в динаміці, прийняття кваліфікованих управлінських рішень в інтересах підвищення ефективності функціонування органів публічної влади. Акцентовано увагу на необхідності створення науково обґрунтованого мотиваційного механізму в органі публічної влади, який би зміг за допомогою дійових важелів і стимулів підвищити зацікавленість працівників продуктивно і якісно працювати, сприяти піднесенню їх конкурентоспроможності. Запропоновано використання інструментарію мотиваційного механізму, здатного поєднати в єдиний зв'язок цілі і результати діяльності персоналу, щоб на практиці реалізувати цілеорієнтовану мотивацію його високопродуктивної праці. Виокремлено заходи в напрямку стимулювання та підвищення мотивації персоналу, що передбачає ефективна реалізація мотиваційної стратегії органу публічної влади.

Ключові слова: мотиваційна стратегія; публічна служба; механізм стимулювання; механізм реалізації мотиваційної стратегії; мотиваційний механізм; демотивація;мотиваційна система;моніторинг.

Література

1. Бабенко А.Г., Тичина О.Л. Мотивація праці державних службовців. Проблемы материальной культуры: экономические науки. 2012. URL: http://dspace.nbuv.gov.ua (дата звернення 5.01.2019).
2. Бондар В. Д. Основні мотиви діяльності посадових осіб органів місцевого самоврядування. Науковий вісник Національного університету біоресурсів і природокористування України. Серія "Державне управління". К. : ВЦ НУБіП України, 2013. № 191. С. 161-169.
3. Гончарук Н. Т., Артеменко Н.Ф. Мотивація персоналу у сфері державної служби Украї¬ни: проблеми та перспективи. Аспекти публічного управління. 2013. № 2. С.48-54. URL: http://aspects.org.ua (дата звернення 21.06.2019).
4. Круп'як Л.Б. Організація діяльності державного службовця: навч. посіб. Тернопіль: Крок, 2015. 281 с.
5. Круп'як Л.Б. Управління трудовими ресурсами організації: навч. посіб. К.: Кондор-Видавництво, 2013. 278 с.
6. Лаврищева М.В. Розвиток мотивації трудової діяльності державних службовців. Державне будівництво. 2014. № 2. URL: http://www.kbuapa.kharkov.ua (дата звернення 17.09.2019).
7. Пахомова Т. І. Мотивація як фактор управління персоналом у системі державної служби. Актуальні проблеми державного управління. Х., 2011. № 2 (29). Ч. 2. С. 253-258.
8. Про державну службу: Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII. URL: http://zakon.rada.gov.ua (дата звернення 20.09.2019).
9.Щегорцева В. М. Підходи до оцінки ефективності мотиваційних заходів в органах виконавчої влади в Україні. Державне будівництво. 2011. № 1. URL: http://www.kbuapa.kharkov.ua (дата звернення 01.10.2019).

L. B. Krupiak, І. Й. Круп'як

PECULIARITIES OF A MOTIVATIONAL STRATEGY IMPLEMENTATION AS A FACTOR OF INCREASING THE EFFICIENCY OF PUBLIC AUTHORITIES FUNCTIONING

Summary

The peculiarities of a motivational strategy implementation as a factor of increasing the efficiency of public authorities functioning have been outlined. The implementation of the motivational strategy in the public service system has been investigated, which made it possible to identify the tasks for each manager to solve. Attention has been drawn to the negative aspects that occur in public authorities, which indicates that the motivational strategy in the system of public administration is not fully implemented. The inability of our state to satisfy all the needs of civil servants, incomplete implementation of the legislative framework, unsatisfactory economic situation in the state, has been substantiated; as a result, low salaries for civil servants lead to a decrease in motivation to work, a loss of interest in enhancing professional skills and career, there is a tendency for demotivation. The factors that influence the results of the employees of public authorities' work and motivate them to work effectively have been distinguished. The formation of the newest approaches to the implementation of a motivational strategy has been substantiated, which consists in the classification of motives based on the coordination of interests of all participants of the service provision process. The creation of an effective motivational system, which will facilitate the active, efficient and productive activity of the personnel for the achievement of certain tasks, has been outlined. The necessity of the monitoring implementation and use in the sphere of the public service for the purpose of its operative diagnostics and evaluation in dynamics, making qualified managerial decisions in the interest of increasing the efficiency of the public authorities functioning, has been substantiated. Emphasis has been placed on the need to create a scientifically grounded motivational mechanism in the public authority, which could, with the help of effective levers and incentives, increase the interest of employees to work productively and qualitatively, to promote their competitiveness. It has been suggested to use the tools of a motivational mechanism that can combine the purposes and the results of the personnel's activity in a single connection, in order to realize in practice the purposeful motivation of highly productive work of such personnel. The measures in the direction of stimulation and increase of the personnel's motivation, which are envisaged by the effective implementation of the motivational strategy of the public authority, have been highlighted.

Keywords: motivational strategy; public service; incentive mechanism; mechanism of the motivational strategy realization; motivational mechanism; demotivation; motivational system; monitoring.

References

1. Babenko A.H., Tychyna O.L. (2012). Motyvatsiia pratsi derzhavnykh sluzhbovtsiv [Motivation of civil servants' work], Problems of material culture: economic sciences, available at: http://dspace.nbuv.gov.ua (аccessed 5 October 2019).
2. Bondar V. D. (2013). Osnovni motyvy diial'nosti posadovykh osib orhaniv mistsevoho samovriaduvannia [Main motives of the activity of local self-government officials], Scientific bulletin of the National University of Life and Environmental Sciences of Ukraine, Series "Public administration", К.: Publishing Center of the National University of Life and Environmental Sciences of Ukraine, vol. 191, рр. 161-169.
3. Honcharuk N. T., Artemenko N.F. (2013). Motyvatsiia personalu u sferi derzhavnoi sluzhby Ukrainy: problemy ta perspektyvy [Motivation of the personnel in the sphere of public service of Ukraine: problems and prospects], Aspects of public administration, vol. 2, рр. 48-54, available at: http://aspects.org.ua (аccessed 21 June 2019).
4. Krup'iak L.B. (2015). Orhanizatsiia diial'nosti derzhavnoho sluzhbovtsia: navch. posib. [Organization of the civil servant's activity: learning guide], Ternopil: Krok, 281 p.
5. Krup'iak L.B. (2013). Upravlinnia trudovymy resursamy orhanizatsii: navch. posib. [Workforce management of an organization: learning guide ], К.: Kondor-Publishing, 278 p.
6. Lavryscheva M.V. (2014). Rozvytok motyvatsii trudovoi diial'nosti derzhavnykh sluzhbovtsiv [Development of motivation of the civil servants' work], State building, vol. 2, available at: http://www.kbuapa.kharkov.ua (аccessed 17 September 2019).
7. Pakhomova T. I. (2011). Motyvatsiia iak faktor upravlinnia personalom u systemi derzhavnoi sluzhby [Motivation as a factor of personnel management in the sphere of public service], Topical problems of public administration: collection of research papers, Kh., vol. 2 (29), P. 2, рр. 253-258.
8. Pro derzhavnu sluzhbu: Zakon Ukrainy (2015) [ On public service: Law of Ukraine], No 889-VIII, available at: http://zakon.rada.gov.ua (аccessed 20 September 2019).
9. Schehortseva V. M. (2011). Pidkhody do otsinky efektyvnosti motyvatsijnykh zakhodiv v orhanakh vykonavchoi vlady v Ukraini [Approaches to the evaluation of the effectiveness of motivational activities in the executive authorities in Ukraine], State building, vol. 1, available at: http:// www.kbuapa.kharkov.ua (аccessed 1 October 2019).

№ 10 2019

Дата публікації: 2019-10-30

Кількість переглядів: 836

# data[].attributes.attachment_link.title
ОСОБЛИВОСТІ РЕАЛІЗАЦІЇ МОТИВАЦІЙНОЇ СТРАТЕГІЇ ЯК ЧИННИКА ПІДВИЩЕННЯ ЕФЕКТИВНОСТІ ФУНКЦІОНУВАННЯ ОРГАНІВ ПУБЛІЧНОЇ ВЛАДИ

# data[].attributes.attachment_link.description
ОСОБЛИВОСТІ РЕАЛІЗАЦІЇ МОТИВАЦІЙНОЇ СТРАТЕГІЇ ЯК ЧИННИКА ПІДВИЩЕННЯ ЕФЕКТИВНОСТІ ФУНКЦІОНУВАННЯ ОРГАНІВ ПУБЛІЧНОЇ ВЛАДИЛ. Б. Круп'як, І. Й. Круп'як DOI: 10.32702/2307-2156-2019.10.41 УДК: 35.082.4(477) Л. Б. Круп'як, І. Й. Круп'як Анотація Окреслено особливості реалізації мотиваційної стратегії як чинника підвищення ефективності функціонування органів публічної влади.

# data[].attributes.headline
 Сенс поняття "Розмежування доступу"

# data[].attributes.subject
 Сенс поняття "Розмежування доступу"

# data[].attributes.body
Посилання: