# data[].attributes.headline
Знайомимося з біографіею В.Бикова

# data[].attributes.subject
Знайомимося з біографіею В.Бикова

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Биография

Василя Владимировича Быкова часто называют человеком, который выжил. Но стоит сказать, что он не просто выжил, участвуя в боях на полях Великой Отечественной войны, но и остался в памяти многих любителей литературы как бессмертный автор героических произведений. Повести и рассказы Василя Быкова пропитаны жестокой правдой тех смутных лет, он не боялся отходить от идеологических ярлыков, за что подвергался гонениям и травле. Но труды писателя прошли сквозь многие годы и были экранизированы именитыми режиссерами.

Детство и юность

Василь Владимирович Быков родился на севере Белоруссии 19 июня 1924 года в небольшой деревушке Бычки, что в Ушачском районе Витебской области. Мальчик рос в крестьянской многодетной семье: помимо него воспитывались сестры Антонина (умерла в 15 лет), Валентина и брат Николай.

Писатель Василь Быков

Его отец Владимир Федорович раньше отправлялся на заработки в Латвию, а также служил в царской армии в Гродно. Затем Быков-старший с началом Первой мировой войны был демобилизован, далее попал в плен и оказался в Германии, где трудился у бауэра. Владимир Федорович рассказывал пятилетнему чаду о том, как сражался в Гражданской войне и как попался немцам в Восточной Пруссии, а Василь слушал, внимая каждому слову, и задавал любопытные вопросы.

Мать писателя Анна Григорьевна происходила из простой семьи, которая жила в деревне Заулок, находящейся на территории Польши. В отличие от главы семейства, которого дети побаивались, Анна была женщиной мягкой и доброй. Родители Василя жили бедно и еле сводили концы с концами, поэтому сытный обед или вкусный ужин были большой редкостью, к тому же будущему писателю порой нечего было надеть, так как его гардероб не отличался обилием одежды.

Василь Быков в молодости

Поэтому единственной отрадой для маленького мальчика были природа и книги. Он обожал проводить свободное время (если оно было, потому что Василь с раннего детства познал, каково это - зарабатывать на хлеб тяжелым трудом) на улице, наслаждаясь пением птиц и свежим воздухом. Но в особенности маленький мальчик обожал озеро Беляковское, где купался, ловил рыбу и раков.

"Помню, подожжешь факел, и раки, привлеченные светом, выползают на отмель, и столько их, что даже страшно становится", - вспоминал Василь Владимирович в своей автобиографической книге.

Или же он читал какую-нибудь классическую литературу, которая окунала его с головой в невиданные приключения, придуманные писателями. Первым его прочитанным произведением стала сказка о Царевне-лягушке, которую мальчик получил от учителя. Также Василь хорошо рисовал: он мастерски запечатлевал карандашом на бумагу то, что рождалось в его воображении. Возможно, Быков стал бы выдающимся художником, как Рембрандт, Врубель или Левитан, но судьба уготовила этому талантливому человеку совершенно иной путь.

Василь Быков

Известно, что Василь побывал далеко не на одной школьной скамье: он учился в родной деревне, потом перевелся в Двор-Слободку, а затем ходил в школу в Кулибичи. Далее Быков продолжил обучение, поступив в Витебское художественное училище на отделение скульптуры. К сожалению, молодому человеку пришлось оставить это учебное заведение из-за отмены выплаты стипендии: юноше пришлось устраиваться на работу. Но все-таки он получил образование в школе фабрично-заводского обучения и сдал экзамены за десятый класс экстерном в 1941 году.

Василь Быков в армии

22 июня 1941 года комиссар иностранных дел Вячеслав Михайлович Молотов по поручению Иосифа Сталина официально сообщил соотечественникам о нападении нацистских войск. Стоит сказать, что руководство Советского Союза, несмотря на пакт Молотова-Риббентропа, было готово к действиям Адольфа Гитлера, однако для многих жителей СССР наступление немецкой армии оказалось полной неожиданностью. Война застала Василя Быкова в Украине - там он участвовал в оборонительных работах.

Будущий писатель оказался на волоске от смерти: во время отступления в Белгороде он отстал от своих товарищей и был арестован. Василя сочли немецким шпионом и чуть не расстреляли. Но Быкову удалось убедить захватчиков в том, что он гражданин СССР. Также известно, что зимой с 1941 по 1942 годы молодой человек жил на железнодорожной станции Салтыковка и в городе Аткарске, что в Саратовской области.

Портрет Василя Быкова

Окончив Саратовское пехотное училище, автор "Альпийской баллады" был призван на службу в армию, где дослужился до звания младшего лейтенанта. Быков проявил себя как отважный и мужественный человек, участвовал в боях за Кривой Рог, Александрию и Знаменку. В начале 1944 года Быков три месяца пребывал в госпитале, а когда его физическое состояние пришло в норму, он вновь стал сражаться за Родину: был старшим лейтенантом, командиром взвода полковой и армейской артиллерии, участвовал в многочисленных операциях, выступал вместе с действующими армиями Болгарии, Венгрии, Югославии и Австрии.

Литература

Неудивительно, что произведения Василя Быкова пропитаны запахом войны. События с 1941 по 1945 годы оставили след в сердце писателя, отразились на его жизни и памяти. Фрагменты воспоминаний всплывали в голове Василя Владимировича все время, доказательством этого может послужить книга "Долгая дорога домой", написанная в 2002 году. Ему приходилось наблюдать кровь, голод и смерть, которая постоянно витала в воздухе.

Писатель Василь Быков

С 1947 года, после демобилизации, мастер пера жил в Гродно - городе, который именуется культурной столицей Белоруссии. В то же время Василь Владимирович начал печататься, параллельно работая в различных мастерских и в редакции местной газеты. С 1959 года начинается его творческая биография: Василь Быков представляет на суд читателей произведение "Журавлиный крик", а в 1961-ом выходит в свет повесть "Третья ракета", принесшая мастеру слова признание и славу.

Книги Василя Быкова

Это произведение окунает любителей литературы во времена войны и в человеческие характеры, которые раскрываются в момент смертельной опасности. Через два года после выхода повести режиссер Ричард Викторов ставит по произведению одноименный фильм, где главные роли исполнили Станислав Любшин, Георгий Жженов, Надежда Семенцова и другие известные актеры.

Василь Быков и Алесь Адамович

Осенью 1965 года читатели впервые познакомились с произведением "Мертвым не больно", которое опубликовал журнал "Маладосць". Сюжет повести разворачивается в 1944 году во время Кировоградской операции, в которой Василь Владимирович участвовал лично: был ранен в живот и ногу, но чудом остался жив, хотя стоит отметить, что молодой солдат первоначально по ошибке числился как погибший.

Василь Быков

В 1974 году талантливый писатель удостоен Государственной премии СССР за произведения "Обелиск" (1971) и "Дожить до рассвета" (1972 ). В 1976 году повесть "Обелиск" была экранизирована тем же режиссером - Ричардом Викторовым. На этот раз главные роли достались Евгению Карельских, Игорю Охлупину, Эдуарду Марцевичу и Валерию Носику.

Роман Василя Быкова "Сотников"

Вообще, существует около двадцати кинолент, снятых по мотивам произведений Василя Владимировича, например: "Восхождение" (1976), "Фруза" (1981), "Круглянский мост" (1989), "Пойти и не вернуться" (1992), "В тумане" (2012) и т.д.

В 1982 году Василь Быков становится автором повести "Знак беды", которая стала значимым произведением в литературе советского пространства. За это творение писатель награжден престижной Ленинской премией. Также Быков известен по произведениям "Сотников" (1970), "Карьер" (1985), "Облава" (1988), "Волчья яма" (1998), "Болото" (2001) и многим другим примечательным работам.

Личная жизнь

Василь Владимирович был женат дважды. Первой избранницей писателя стала некая Надежда Кулагина, которая преподавала в школе русский язык и литературу. За долгую совместную жизнь Надежда подарила возлюбленному двух сыновей.

Василь Быков с женой Ириной

Но после тридцати лет брака дороги Кулагиной и Быкова разошлись, и мастер слова женился второй раз на Ирине Суворовой. Известно, что талантливый писатель не боялся высказывать свое мнение, например, Василь Владимирович неоднократно критиковал действия Александра Лукашенко.

Смерть

С конца 1997 года Василь Быков жил за границей: первоначально в Финляндии, затем в Германии и Чехии. Приехал в родные края только за месяц до собственной смерти.

Памятник на могиле Василя Быкова

Великий писатель и автор культовых военных произведений скончался 22 июня 2003 года от рака желудка. Василь Владимирович умер в отделении онкологического госпиталя, находящегося неподалеку от столицы Белоруссии. Могила гения литературы находится на Восточном кладбище (Минск).

Библиография

1959 - "Журавлиный крик"

1963 - "Альпийская баллада"

1965 - "Мертвым не больно"

1970 - "Сотников"

1971 - "Обелиск"

1972 - "Дожить до рассвета"

1978 - "Пойти и не вернуться"

1982 - "Знак беды"

1986 - "Карьер"

1992 - "На крыжах"

1996 - "Полюби меня, солдатик..."

1998 - "Крыжовы шлях"

1999 - "Волчья яма"

2001 - "Болото"

2002 - "Долгая дорога домой"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Автор: Алексей Ковальский

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Быков

# data[].attributes.attachment_link.description
Василя Владимировича Быкова часто называют человеком, который выжил. Но стоит сказать, что он не просто выжил, участвуя в боях на полях Великой Отечественной войны, но и остался в памяти многих любителей литературы как бессмертный автор героических произведений. Повести и рассказы Василя Быкова про...

# data[].attributes.headline
Перевіремо себе 

# data[].attributes.subject
Перевіремо себе 

# data[].attributes.body
Розв'яжи кросворд до биографии

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Быстрее создавайте лучшие уроки

# data[].attributes.attachment_link.title
Розв'яжи кросворд до биографии В. Бикова

# data[].attributes.attachment_link.description
Кроссворд - Используйте подсказки, чтобы решить кроссворд. Прикоснитесь к слову и введите ответ.

# data[].attributes.headline
Читаемо повість Василя Бикова "Альпійська балада"

# data[].attributes.subject
Читаемо повість Василя Бикова "Альпійська балада"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Василь Биков АЛЬПІЙСЬКА БАЛАДА Повість

1

Він упав, спіткнувшись об щось, і одразу ж підхопився, відчув: треба мерщій від цього місця, від убитого командофюрера; поки не схаменулися, треба десь зачаїтися, сховатись, а може й вирватися з заводу. Але крізь звихрену куряву, що заволокла цех, майже нічого не було видно, і він мало не вскочив у чорну прірву воронки, де була бомба. Краєм оббіг яму, щоб не натрапити на щось у куряві, простягнув уперед руку, стискаючи в другій напоготові пістолет, перекотився через величезну, певно, вивернуту з землі бетонну брилу. Боляче об щось ударився гомілкою. Підхопився вже босоніж, колодки десь поспадали з ніг, і він збагнув, що це погано, - ногам зробилося дуже боляче на засипаній щебенем долівці.

Позаду тим часом уже залунали вигуки, в іншому кінці цеху гучно прокотилась автоматна черга. "Дідька лисого", - прошепотів він, одним духом перемахнув через повалену залізну ферму з перекриття, вихопився на похилений простінок, який ледве тримався. Курява од вибуху стала потроху спадати, розвіюватись, але ще добре ховала його. Він вибіг на самий верх простінка, тут уже було видно все довкола; на нього дихнуло вітром, який швидко розганяв куряву. Бетонованим пругом, утримуючи рівновагу руками, щоб не впасти, дістався до краю обвалу, - попереду, за якихось три кроки, зяяв дірою вищерблений мур зовнішньої горожі, далі за ним, буцім у світі нічого й не сталось, тихо тулилося серед зелені кілька будиночків, і зовсім близько вгорі, на схилі, рукою подати, вабив ліс і Альпи: його надія, його життя або смерть - його доля.

Іван умить оглянув усе це, взяв у зуби пластмасову рукоятку пістолета і стрибнув. У гребені горожі стирчали гострі залізні шпичаки, він обіруч ухопився за два і, не гаючись, ривком перекинув тіло на той бік. Плигати, одначе, не квапився, витягнув ноги, щоб було нижче, і тоді одірвався. Він упав у чорнобиль, ухопив рукою пістолет і щодуху кинувся картоплинням уздовж високої дротяної загорожі.

Позаду стріляли й лементували, десь далі почулося гавкання вівчарок - і це було найгірше, - але думати, переінакшувати щось уже не випадало. Декілька куль продзижчало високо над головою, і він, біжачи, відчув: це не в нього, мабуть, його ще не побачили. Роздряпуючи пальці на босих ногах, переліз через сітку загорожі й колючою шлаковою доріжкою ще швидше подався далі - все вгору, до близької околиці.

Вибух бомби в цеху стривожив людей. Збоку від якогось білого будиночка чимдуж бігло до заводу двоє хлопчаків; вони, на щастя, не помітили його, і Йван помчав далі. Але ось попереду з-за кущів акації, мало не біля самих його ніг, вигулькнула дівчинка в квітчатій сукенці з коновкою в руках. В очах у неї промайнув жах, вона зойкнула, і коновка з брязкотом покотилася по доріжці. Він мовчки промчав мимо, вискочив на ширшу вулицю, зиркнув в один бік, у другий - вулиця була порожня. Іван перебіг її, продерся крізь колючу гущавину посадки і тоді впав. Спереду будинків уже не було, на пагорбі спокійно простяглася нескошена лука - у безвітряній тиші дрімав ромен, лагідно погойдувалися мітелки якоїсь трави; далі й вище у рівчаках та урвищах починався ліс. Над усім у спекотливому червневому небі юрмилося сизе громаддя Альп.

Гамуючи шалений віддих, Іван прислухався. Ззаду долинали вигуки та постріли, стали голосніше валувати вівчарки, але це там, на заводі, - за ним же, здається, не гналися. Рукавом смугастої куртки він стер з обличчя піт, який заливав очі, звівся на лікті, намічаючи лукою шлях угору; недалеко помітив яругу, що ближче підступала до містечка, туди ж крутим схилом збігали зверху поодинокі на узліссі ялинки. І він підхопився.

Це було дуже важко, бо ноги стали зовсім неслухняні і мляві, а тіло чимраз тяжчим. На середині схилу він знову озирнувся. Собачий гавкіт наближався, пролящала близька черга, але куль він не почув - отже, і це не в нього. В інших. Певно, там розбігалися. Це полегшувало його становище, і він уперше подумав про хлопців. І вперше болісно здригнулося його серце: навряд чи врятувався хтось, мабуть, усі заплатили собою за його волю.

Він знесилено біг пагорбом. Позаду, мов на долоні, стало видно все оце австрійське містечко, на околицях якого розмістилися довгі, ніби ангари, громадища заводу, де-не-де чорніли провалля та руїни від бомбування; довжелезна горожа-мур в одному місці була повалена, біля неї в кінці корпусу стирчали покороблені ферми перекриття. І там, видно було, снували, метушилися люди. Він пригнувся (коли присісти в траві, вже можна було сховатися за пагорком) і так навзгинці хвилин кілька біг униз, до яруги, поки нарешті, затулений пагорком, не розігнувся. Поруч на косогорі стояв ліс.

Обтираючи рукавами обличчя, він спинився, далі треба було йти схилом трав'янистої яруги-розпадини. Підйом тут був ще стрімкіший, обіч, між слизького каміння, бурхливо вирував струмок. Іван швидко йшов, аж поки дістався до перших поодиноких ялин, і тут позаду долинуло собаче гавкання. Здалося, ніби це було зовсім близько, за пагорком, і він знову знесилено побіг угору. Хоча б якось устигнути до лісу, в гущавину ялин, там легше сховатися, можна б якось обдурити переслідувачів або, коли вже не судилося вирватися на волю, - загинути недаремно.

Та добігти до лісу Іван не встиг.

Він ліз по траві вгору, обминаючи великі й малі обвали скель з подрібненою довкола жорствою, і майже добирався до ялинового узлісся, коли позаду, вигулькнувши з-за пагорка, голосно й розлючено загарчали собаки. Іван кинувся вбік, до молодої ялинки, і, пригнувшись, визирнув з-поміж гілля: через бугор, вилискуючи в траві бурою спиною, його слідом мчала вівчарка. Десь за нею хрипко загавкала друга, німців, однак, не було видно.

Тоді він озирнувся, збагнув, що до гущавини вже не встигнути, ширше розставив ноги й міцніше затис у кулаці пістолет. Скільки в магазині було патронів, Іван не знав, лічити їх тепер було ніколи, хоч хлопець і розумів, що в патронах його порятунок. І він на мить розслабив м'язи, намагаючись рівніше дихати. Треба було заспокоїтись, зібратися з силою, погамувати серце в грудях, щоб ударити без промаху.

Собака тим часом побачив його, загавкав дужче, лютіше, зморено відсапуючись, і все плигав угору. Стоячи за ялиною, Іван пригнувся, поглядом одміряв якусь півсотню кроків до гострої камінної брили у траві й націлив туди пістолет. Вівчарка розгонистими стрибками наближалася, прищуливши до голови вуха, витягнувши хвіст; уже стало видно її роззявлену пащу з висолопленим язиком і жовтими іклами. Іван затамував віддих, намагаючись якнайкраще влучити, і, трохи не підпустивши собаку до каменя, вистрілив. І в ту ж мить збагнув - промахнувся. Пістолет шарпнуло стволом угору, засмерділо порохом, вівчарка загарчала лютіше. Тоді він, майже не цілячись, але фізично відчуваючи напрямок її страшного бігу, квапливо вистрілив удруге. І раптом тиха радість на мить спалахнула в його душі - собака заскавчав, перекинувся через голову і за якихось двадцять кроків од нього затіпавсь у траві всім тілом. Іван уже ладен був метнутися в ліс, як раптом угледів недалеко ще одного - величезний з підпалинами на боках вовкодав, широко викидаючи лапи, засапавшись мчав угору. За ним у траві волочився-підстрибував довгий ремінний поводок.

Усе ж Іван запізно помітив небезпеку. Похапцем тицьнув назустріч пістолетом, але пострілу не було, певно, щось заїло, тоді він шарпнув пістолет до себе, плеснув по затвору долонею, але вовкодав був уже поруч, хрипко рикнув і скочив. Іван, пригнувшись, кинувся за ялину, собака пронісся повз його плече, важко перекрутнувся і з роззявленою пащею метко скочив назад. Іван, не знаючи як оборонитися, виставив уперед руки.

Це був занадто рвучкий стрибок, Іван не встояв на ногах, пістолет випав, і вони обоє, людина й собака, покотилися по землі. Здавалось, усе швидко закінчиться, але Іван в останню мить устиг схопити вовкодава за нашийник і з нелюдським напруженням рук не дав зчепитися на собі його зубам. Собака дряпонув його кігтями, десь, тріснувши, роздерлась одежина. Іван, проте, щосили тримаючи пса за нашийник, лівою рукою схопив його за передню лапу і крутнув. Отак вони ще разів зо два перекотились одне через одного - собака й людина - і знов опинилися поруч. Іван викинув убік ноги й намагався якось вилізти на вовкодава, але той оскаженіло поривався до нього, і Йван відчув, що довго так не витримає. Тоді він востаннє зібрав усю спритність, крутнувсь на землі, перекинув через себе собаку і щосили придавив йому коліном ребра. Той теж шарпнувся, мало не вирвавши з рук нашийника, гавкнув, але - Іван відчув - під коліном у нього щось ніби хруснуло.

Собака пронизливо заскавчав, людина, здираючи з пальців шкіру, тугіше закрутила нашийник і ще дужче налягла коліном. Однак вовкодав вискнув, підкинув задом, ошаліло шарпнувся і вирвавсь.

У Івана щось озвіріло в душі, він зіщулився, одразу ж чекаючи нового стрибка. Але собака не стрибав, розпластався на землі і, витягнувши вперед товсту морду з висолопленим набік язиком, часто, зморено дихав і дико дивився на людину. В Івана, натруджена нашийником, нестерпно пекла права рука, нервово сіпався від перевтоми плечовий м'яз, мало не вискакувало з грудей серце. Якусь мить, поклавши на траву тремтячі руки, він теж стояв навколішках і майже не по-людському, здичавіло, дивився на собаку.

Вони обоє несамовитими очима стежили один за одним, побоюючись пропустити один в одного перше бажання скочити. Іван до того ж дуже боявся, що ось-ось з'являться німці - цих кілька секунд здались йому вічністю. Потім він подумав, що вовкодав навряд чи кинеться на нього, і нерішуче звівся на ноги. Не одводячи погляду від собаки, Іван метнувся вбік і вхопив у траві каменюку. Вовкодав наїжачив хребет, ударив по землі хвостом, - ось-ось стрибне, одначе не стрибнув, - мабуть, йому дісталося не менше, ніж людині, і він тихенько, безсило скавулів. Тоді Іван рішучіше ступив назад ще раз, вовкодав підвів голову, посунувся, поводок його зашарудів у траві. Проте собака не побіг і не плигнув. Іван, побачивши це, посмілішав і боком мерщій подався вгору до ялини, де був пістолет.

Собака заскавчав од безсилої люті, тягнучи покалічений зад, ослабло поповз у траві і спинився.

# data[].attributes.attachment_link.title
Альпійська балада - Василь Биков, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Альпійська балада" (автор: Василь Биков) онлайн українською. Повний текст електронної книги Василь Биков - Альпійська балада в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Сторінками повісті

# data[].attributes.subject
Сторінками повісті

# data[].attributes.headline
Ключові слова 

# data[].attributes.subject
Ключові слова 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Быстрее создавайте лучшие уроки

# data[].attributes.attachment_link.title
Ключові слова у повісті "Альпійська балада" В.Бикова

# data[].attributes.attachment_link.description
Поиск слов - Слова спрятаны в таблице букв. Найдите их как можно быстрее.

# data[].attributes.headline
Назви пропущене слово

# data[].attributes.subject
Назви пропущене слово

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Быстрее создавайте лучшие уроки

# data[].attributes.attachment_link.title
Назви пропущене слово з твору "Альпійська балада" В.Бикова

# data[].attributes.attachment_link.description
Пропущенное слово - Учебное задание по заполнению пропущенных слов в тексте - перетащите туда нужные слова.

# data[].attributes.headline
Постав слова в правильному порядку

# data[].attributes.subject
Постав слова в правильному порядку

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Быстрее создавайте лучшие уроки

# data[].attributes.attachment_link.title
Постав слова в правильному порядку

# data[].attributes.attachment_link.description
Распутать - Перетащите слова в каждом предложении в их правильный порядок.

# data[].attributes.headline
Дорогий друже! Альбер Камю казав: "Треба залишатися людиною, незважаючи ні на що". Саме цю істину проголошують герої повісті Василя Бикова "Альпійська балада". Тому бажаю тобі вдало пройти всі етапи випробування та получити насолоду від знайомства з цим твором.

# data[].attributes.subject
Дорогий друже! Альбер Камю казав: "Треба залишатися людиною, незважаючи ні на що". Саме цю істину проголошують герої повісті Василя Бикова "Альпійська балада". Тому бажаю тобі вдало пройти всі етапи випробування та получити насолоду від знайомства з цим твором.

# data[].attributes.headline
Вітаю тебе!                                                                                                                                                                                                           Твій шлях був складним, але ти все вдало подолав!                                                                                                                                                Життя і смерть, любов і ненависть, жертовність і зрада, добро і зло - ці поняття були завжди головними у розв’язанні проблем війни і миру, конфлікту особистості з антиприродним нищенням і руйнацією. Тому знайомство з повістю "Альпійська балада" підказує всім нам, як залишатися справжньою людиною, справжнім патріотом своєї Батьківщини.

# data[].attributes.subject
Вітаю тебе!                                                                                                                                                                                                           Твій шлях був складним, але ти все вдало подолав!                                                                                                                                                Життя і смерть, любов і ненависть, жертовність і зрада, добро і зло - ці поняття були завжди головними у розв’язанні проблем війни і миру, конфлікту особистості з антиприродним нищенням і руйнацією. Тому знайомство з повістю "Альпійська балада" підказує всім нам, як залишатися справжньою людиною, справжнім патріотом своєї Батьківщини.