# data[].attributes.body
נמאס לי כל בוקר לפתוח את המחשב ולהכנס לשיעור ולראות את המורה לאנגלית צורחת על כל הכיתה בגלל שלא עשינו פאקינג כלום. היא נותנת לנו שיעורים של בערך 17 עמודים קשים בספר שאנחנו אמורים לסיים תוך שעה אחת. מי שלא מגיש בזמן מקבל לא פעיל בשיעור וכמובן שזה מוריד מהציון בתעודה (מיותר לציין שחייבים לתת לנו לפחות שבוע לעשות כל משימה והיא נותנת לנו שעה אחת) בנוסף, היא מכריחה אותנו לא לקום מהכיסא כל השיעור ואחר כך היא הולכת להביא נשנוש ומים. כל שנייה היא קמה להגיד לילדים שלה להיות בשקט וכותבת חיסור למי שלא פותח מצלמה (אסור לה)
וזהו אני מאוד מקווה שכל זה ייפסק בקרוב כי נמאס לי ואני לא רוצה יותר להכנס לשיעורים. המורים נוראיים ונותנים לי הרגשה שאני לא רצוי בכלל. תודה אם הגעתם עד לפה אני מעריך את זה

# data[].attributes.body
בלתי אפשרי. דומני כי מקבלי ההחלטות היקרים מניחים שנסתדר, שנשתתק, שנחכה. את האנשים הללו אני רוצה לשאול, מהו ההבדל הגדול בין כיתה ד' לבין כיתה ח'? מדוע הם לא מבינים שאנחנו דור העתיד, ואם נישאר בזום, המדינה לא תשתפר? למה אני צריכה לשבות 10 שעות ביום, ולנסות להבין את החומר שמלמדים, בעוד שקניונים נפתחים, וגם בריכות, חדרי כושר ומוזיאונים? שופינג, ספורט ופעילויות העשרה למינהן יותר חשובות מהלימודים שלנו?
אישית, בורכתי במנהל ובכל מורים מדהימים שעושים הכל כדי למנוע או לפחות להפחית את הבידוד והריחוק החברתי, אך אפילו בזה לא מספיק. אני תוהה מה קורה בבתי ספר אחרים... ואם כך קורה בבתי ספר אחרים, אני מציעה שיחליפו מורינו ומחנכינו את חבורת הקופים הבורים - הבובות של ראש הממשלה שיושבים במשרדי החינוך, מתהדרים בתעודות לפסיכולוגיה וחינוך, מדברים יפה יפה, ובפועל לא עושים דבר.
לסיכום, פנייה ישירה (אם מישהו בכלל קורא את זה עד הסוף): המצב לא מאד אטרקטיבי, אבל כל חיינו היינו צריכים לתקן ולהתקין את המבוגרים, מה זה עוד כמה חדשים?

# data[].attributes.headline
אנחנו סובלים!!!

# data[].attributes.body
אנחנו סובלים!!!

# data[].attributes.headline
נמאס כבר להיות בבית מול המחשב!

# data[].attributes.subject
נמאס כבר להיות בבית מול המחשב!

# data[].attributes.body
אני אומרת שצריך לעשות עוד שביטות!! זה פשוט לא פייר ולא הגיוני שככה משרד החינוך מחליט להיתנהל ולזרוק אותנו כאילו אנחנו זבל! הם מזיינים תמוח ואומרים שהם מבינים אותנו ויודעים שזה קשה אבל זה פאקינג בולשיט כי הם לא שמים עלינו ולא אכפת להם בשיט! מילדים עם בעיות, מילדים בלי חברים! אני לדוגמה מרגישה מאוד רע עם עצמי כי אין לי חברים ומי שהיה לי נטש אותי והם היתחברו ונחשו מה?! אפילו חברים חדשים אני לא יכולה למצוא כי אין בית ספר!!!!!! הם חושבים שאנחנו ילדים בכיתה ז' יכולים להסתדר עם הזומים מה שהם לא מבינים זה שיש כל כך הרבה הפרעות באמצע! כשהייתי בבית ספר הציונים שלי היו בשמיים ועכשיו הם עומדים על 60- פשוט בושה! ואני לא זאת שלא מנסה! זה הם!! המורים הרבה פעמים עם בעיות אינטרנט ולא מתייכסים כשכותבים להם אני לא שומע אותך והם לא נותנים לדבר! ואז הם שואלים למה קיבלת 50 הרי למדנו את החומר, ב ו ל ש י ט!!!!! זה נמאס! ועוד אני לומדת מהמשוב שזה וואווווווו! התוכנה הכי מזעזעת שהישתמשתי בה בכל ימי חיי! אם אנחנו לומדים מהבית לפחות שזה בכיף ולא להיסתבך עם חרא ואז לאחר בעבודות כי זה פאקינג לא נתן להגיש ועכשיו כוסעמק ערס על החיים אם המצב לא ישתפר אני וכימעט כל תלמידי ישראל ניהיה בבוץ! אז בבקשה משרד החינוך תעשו עם זה משהו!

# data[].attributes.body
בתקופה האחרונה נאלצנו ללמוד באופן מקוון, דרך המחשב. אני מבינה שזה אמור לשמור עלינו מבחינה בריאותית, אך חסרונות באים עם זה. למשל:
כל המחשב זה הסחות דעת שלאורך זמן הופכות להתמכרות שניתנות רק בפתיחה של שקופית. אני תלמידה שתמיד הייתה בשיעורים אך לאחרונה בעיות קשב והריכוז שלי התחילו ואני כמעט לא מסוגלת להישאר במשהו אחד שדורש מאמץ מחשבתי.

לא נראה לי שאפתח בפסקה על חיי חברה וההרס כי הם כבר נראים מובן מאליו פה.

זזים פחות (ההליכות לבית הספר וחזרה), פחות רואים אור יום או יוצאים החוצה.

אולי זה נחשב כ"דרך ישנה", אבל אני אוהבת ללכת בבוקר לבית הספר עם חברה טובה, לפתוח את המחברת ולהיות בשיעור, להינות מהפסקה בחוץ ולחוות.

בנוסף להסחות הדעת שציינתי קודם, כשלומדים באופן מקוון זה רק עניין של להזיז את העכבר וללחוץ על X ולצאת מהשיעור בכל שלב שהתחשק לי. גם אם לא יוצאים מהשיעור תמיד יש ויהיו 101 דרכים להיות בשיעור ולא באמת להיות בו. כשהלכנו לבית הספר לא היינו יכולים לעזוב באמצע היום כי רוצים לשחק במחשב או לסיים לראות פרק.

אני ממש מקווה שנוכל לחזות שנחזור לאורך החיים הקודם שלנו ושבעוד כמה שנים אוכל לספר על התקופה מיוחדת במינה שהשתתפתי בה.

תודה רבה שקראתם, מקווה שזה שינה משהו. יום טוב!

# data[].attributes.headline
כוס עמק נמאסססססס

# data[].attributes.subject
כוס עמק נמאסססססס

# data[].attributes.headline
פשוט תיאור של מה שאני מרגישה בכמה מילים/משפטים

# data[].attributes.subject
פשוט תיאור של מה שאני מרגישה בכמה מילים/משפטים

# data[].attributes.body
סבל.
המורים צועקים.
שעמום.
המון מטלות באיחור שאין שמץ של מושג מאיפה להתחיל להתמודד איתן.
מבחן עמ''ית שצץ בערך 3 ימים לפני וגם את ההודעה הזאת אך אחד לא שמע... מי שלא ידע נודע לו *יום לפני*.
נורא.
שחור.
אין חברים.
העליה הכי מוזרה שיש לחטיבה חדשה.
בלתי נסבל.
בכי.

# data[].attributes.headline
פשוט משתגעת מהבית!!!

# data[].attributes.body
פשוט משתגעת מהבית!!!
כל השולחן מלא ספרים, מחברות, דפים ועפרונות.
זה יכול להיות כל כך מבאס לפעמים לקום בבוקר ולהזכר, ולהבין שעוד כמה דקות את נכנסת ללופ של 6 זומים עם בקושי 2 הפסקות ועל המון שיעורים.
לדעתי המורים לא מראים מספיק חמלה, עזרה ואהבה כלפינו התלמידים.

# data[].attributes.headline
היי אני תלמידה בכיתה

# data[].attributes.body
היי אני תלמידה בכיתה ז׳ וכבר נמאס, נמאס מהזומים נמאס כבר לא לראות את הילדים בכיתה נמאס לא לחוות את כיתה ז׳ כמו שצריך.
אני יכולה להגיד לכם כבר שיש המון ילדים בכיתה שעוד לא יצא לי לראות אותם בחיים.
אתם לא מבינים כמה ילדים נדפקו מהמצב הזה
להמון ילדים גילו שהם צריכים משקפיים ושהם לא רואים טוב, ואת זה אי אפשר לתקן...
מה עם הילדים שחווים דכאונות וקשיים חברתיים

# data[].attributes.headline
זה לא אנושי.

# data[].attributes.body
זה לא אנושי.

# data[].attributes.headline
הגיע הזמן להתעורר!!!

# data[].attributes.subject
הגיע הזמן להתעורר!!!

# data[].attributes.body
כבר נמאס לקום כל בוקר ולשבת במשך 8 שעות ברצף כל יום מול המחשב.
כבר נמאס לוותר על ארוחת בוקר כי אין זמן אפילו לאכול ארוחת בוקר, אז שלא נדבר בכלל על להכין ארוחת בוקר.
נמאס להגיע לשעות הצהריים שהבטן כואבת כי לא אכלנו,  וזה רק מהסיבה שלא מאפשרים לנו לאכול. אומרים לנו "אתם יכולים לאכול בזמן שיעור" אבל שמתחיל בשיעור המורים צועקים עלינו לפתוח מצלמות ומאיימים שאם לא נפעיל מצלמה הם יורידו לנו את הציון בתעודה, ובואו, מי ירצה לאכול בזמן שיעור בזמן שהמצלמה דלוקה וכל הכיתה רואה אותו אוכל ושהמורים צועקים עליו "תאכל אחרי השיעור ולא בזמן השיעור שלי!".
נמאס כבר מהמורים שחושבים שאנחנו מכונות, שרק לתת עוד ועוד ועוד ועוד ועוד(!!!!) שיעורים ולהעמיסולהגיע למצב שבשביל להגיש בזמן אנחנו יושבים מ8 וחצי בבוקר עד 5 בערב מול המחשב!
נאמס מהחוסר רגישות, פעם המורים היו שואלים אותנו אם אנחנו נפגשים אחד עם השני, היום רק נותנים לנו משימות ואומרים לנו תעשו את זה בזום, ותמיד יש לפחות ילד אחד שנדפק,  לפחות ילד אחד שאין לו קבוצה, רק בגלל שהוא פחות פופולארי, או קצת פחות חכם מהשאר אז "מנדים" אותו,  הוא נשאר לבד בלי קבוצה ומה שמשפיע מהר מאוד גם על חברויות!
נמאס שחושבים שאנחנו חפץ, שכל פעם מחזירים אותו ללימודים בבית ספר ויום אחרי זה חוזרים ללמידה מקוונת.
נמאס שהמורים נותנים הרבה יותר מטלות ממה שמותר להם לתת ובזמן הרבה יותר קצר ממה שמותר להם לתת.
נמאס שאומרים לנו "תבואו ותדברו איתנו, אנחנו נעזור לכם לפתור את הכל" ואז דברים ומדברים על כל הדברים שציינתי פה,פשוט לא שמים עלינו, אומרים לנו "אנחנו נטפל בזה" ולא רק שלא מטפלים בזה, אלא יש המון מקרים שהמצב הופך לנוראי עוד יותר!!

אם למישהו שקורא את זה חשוב דור העתיד, בואו תוכיחו לנו את זה, בואו תראו לנו שבאת אכפת לכם מאיתנו, שבאמת אכפת לכם מהיחס המחפיר שאני מקבלים, מהזלזול בטענה "אתם רק ילדים, אין לכם מושג על כלום מהחיים", תנו לי לחדש שלכם, נכון אנחנו יותר צעירים ממכם, אבל אנחנו כן יודעים מה הם החיים, החיים הןא לא פיירים כי אף פעם לא יהיה פה שיוויון. בעולם של המבוגרים זה כמו צייד, אם אתה רוצה משהו אתה חייב להילחם עליו אחרת תפסיד את זה.
אבל יום יבוא ואנחנו, אלה שעכשיו עוברים את מה שאנחנו עוברים ננהל את העולם, מהסיבה שאנחנו "דור העתיד", ולכן אם באמת חשוב לכם גם מהעתיד שלנו וגם מהעתיד שלנו ושל המדינה שלנו, זו ההזדמנות שלכם לפעול, זו ההזדמנות שלכם לראות שיש עבור מה לפעול. נכון שזו תקופה קשה, אבל זו תקופה ותקופות משתנות ונגמרות ועוברות, התקופה הזו פה בשביל לחשל אותנו, את כולנו ולכם יש את הכוח בידיים לפעול ולשנות דברים כרגע, המקסימום שאנחנו יכולים לעשות זה לכתוב לכם, כמו מה שאני עושה עכשיו, תהיו בטוחים שיש עוד אלפי ילדים ונערים שמרגישים כמוני.

הגיע הזמן שדברים פה ישתנו, אנחנו נמצאים במצב הזה כבר יותר משנה ואף אחד לא יודע לעוד כמה זמן זה ימשך!

# data[].attributes.headline
אני מתחרפן כבר בבית<

# data[].attributes.body
אני מתחרפן כבר בבית

# data[].attributes.headline
שכחו אותנו בזום

# data[].attributes.subject
שכחו אותנו בזום

# data[].attributes.body
אני תלמיד בכיתה ט', שפשוט חסר אונים ומיואש מהתקופה, ומהתנהלות המדינה ומשרד החינוך שזורקים את העתיד לפח.
אף אחד לא יבין את הבדידות, הקושי, העצבות והיאוש שאנחנו חווים בתקופה זו.
לפעמים אני עוצר לרגע ושואל את עצמי:
איך זה הגיוני שנבחרי הציבור, האנשים שאנחנו תלינו בהם את האמון, שוכחים את העתיד או שיותר גרוע, בוחרים להתעלם ממנו כי יש דברים יותר חשובים לטעמם?
איך אפשר להשאיר בני נוער שחייבים מסגרת וחיי חברה בבית *שנה שלמה*?
בזמן שהם רבים כמו ילדים בגן, אנחנו סובלים ותקועים בחרא הזה כבר שנה.
מתי תבינו, נבחרי הציבור?
סגר וזום זה לא הפתרון.
נמאס לנו לחכות בשקט.
נמאס לנו לשבת ולסבול שעות על גבי שעות מול המסך, ללא חברים וללא מפגשים עם הכיתה.
ולמה עשרות תלמודי תורה פועלים כרגיל?
האם החרדים פחות מדבקים?
האם יש להם חסינות שעליה לא ידענו?
חייבים שינוי.
והשינוי הזה צריך לבוא מאיתנו, התלמידים והמורים, שהכי סובלים מהמצב.
וזה שיש מגפה עולמית *זה לא תירוץ*!
אפשר לחיות לצד הקורונה.
לא צריך לתת לקורונה להשבית את הכל לגמרי, במיוחד שיש עכשיו חיסונים אפקטיביים.
חייבים שינוי.

# data[].attributes.headline
אני מרגישה שאף אחד ב

# data[].attributes.body
אני מרגישה שאף אחד באמת לא מעניין מה אנחנו מרגישים
הכל זה רק ציונים ציונים ציונים ועוד ציונים
לא מעניין אף אחד כלום חוץ מזה
כל היום רק לעשות עבודות להדליק מצלמה וללמוד למבצעים
ומה עם ההרגשה הפנימית שלנו? מה אם איך שאנחנו מרגישים בלב? זה לא נראה לכם קצת מוגזם במשך שנה שלמה להיות בבית?! אני מבינה שיש קורונה ואי אפשר להתעלם
אבל כן אפשר למצוא דרכים טובות יותר חוץ מלהיות רובוטים ולבהות במחשב כל היום
ככה גם אם תרצו ממש, אי אפשר ללמוד
אני לפחות לא יכולה להתרכז ככה בשום צורה
השאירו לנו שמגיעים לשיעור אחד בשבוע אני קפצתי משמחה
כי זה כל כך חסר לי באמת
זה מכביד וזה קשה ככה
אני מקווה שאפשר לעשות משהו קצת אחרת כדי שיהיה לנו קצת יותר חוויה מהשנה האחרונה בבית ספר.

# data[].attributes.headline
כיתה י. שנה הבאה בגר

# data[].attributes.body
כיתה י. שנה הבאה בגרויות. ולחלקינו יש גם בגרויות השנה. למה לעזעזאל כיתה ד יותר חשובה מכיתה י?!?!

# data[].attributes.body
שכמו שהרבה חברה אמרו פה, נגמר לנו הכוח לקום כל בוקר ולשבת מול מסך המחשב שעות על גבי שעות. זה מעייף, מכעיס, ופשוט מתיש. אנחנו חייבים להתחיל לעשות איזשהו זוג של מפגש חברתי מחוץ לבית, משהו שבית הספר מארגן. אי אפשר להמשיך כך.

# data[].attributes.headline
היי אני תלמיד בכיתה 

# data[].attributes.body
היי אני תלמיד בכיתה ז' , באתי לייצג את דעתי בקשר ללימודים בזום, אני יכול להגיד שיש ילדים שאני מכיר שסוג של נושרים מהבית הספר בתקופה זו וגם נכנסים לדיכאון, בתור נער בכיתה ז קשה לי מאוד לתפקד בתקופה זו כאשר צריך לפגוש חברים חמורים ד

# data[].attributes.headline
זה היה אמור להיות הש

# data[].attributes.body
זה היה אמור להיות השנה הראשונה שלי בחטיבה וממש התרגשתי מזה ויש לי חבר בח"ול שהיום הוא למד והוא שאל אותי למה אתם לא לומדים אמרתי לו כי הממשלה לא מבינה מה היא עושה והיא לא מבינה שהיא הורסת לילדים את הרצף הלימודי את המפגש עם חברים ופשוט עוצרים לנו הכל

# data[].attributes.headline
הרבה יותר קשה להתגבש

# data[].attributes.body
הרבה יותר קשה להתגבש בתור כיתה ככה

# data[].attributes.headline
אני מרגישה...

# data[].attributes.subject
אני מרגישה...

# data[].attributes.body
אני מרגישה שלאף אחד כבר לא אכפת מאיתנו.
שהחינוך שלי כבר לא חשוב.
יש לי כל יום כאב ראש יותר גדול והכל כי אני תקועה בזום.
לממשלה לא אכפת מאיתנו כי אנחנו סתם ''ילדים''.
אני עברתי לחטיבה והייתי בביהס 4 ימים!!!!
אני לא מכירה את המורים שלי או את הכיתה שלי.
כאילו אני אוויר.
נמאס לי כבר מהזום!!
מבטיחים לי הבטחות ולא מקיימים.
אני לא באמת לומדת.
אין לי את החוויות שאמורות לבנות לי את האופי.
למה אני לא הולכת לביהס כמו שאלפי אנשים הולכים לקניון??
למה אני לא יכולה ללכת לביהס אבל לחנויות המוניות אני כן יכולה?
אני עשיתי משהו רע?
תנו לי לחיות בשקט.
אני רק בכיתה ז!!!!!

# data[].attributes.headline
נמאס לי להרגיש לבד, 

# data[].attributes.body
נמאס לי להרגיש לבד, להרוס לעצמי את העיניים עם יותר מ12 שעות ביום מול המחשב, להתחיל ולסיים את היום במטלות, ובעיקר נמאס לי שמשחקים בנו. תתעוררו- אנחנו נגדל ואנחנו יום אחד ננהל את המדינה. אתם פשוט עוצמים עיניים וחושבים שעוד יום, עוד חודש לא משנים לנו כלום... יש לי חברות שלא פגשתי כבר 400 ימים, יש לי פערים בלימודים והציונים שלי רק מתדרדרים. המוטיבציה שלי לקום בבוקר היא אפסית והיום הופך לבלגן שלם. לא אכלתי ארוחת בוקר כבר יותר משבועיים כי יש לי מטלות- זה נשמע לכם בריא? כי לחיות ככה 400 יום זה סיוט שלדעתי אף אחד לא יכל לחלום. חוץ מזה שאני מול המחשב כלכך הרבה, אתם יודעים כמה זמן חיכיתי שתהיה שביתה? וגם עכשיו- מי מתייחס לה? די להתעלם מאיתנו!!! אנחנו מתישהו נחליף אתכם, אתכם ואת ההתנהגות הכושלת שלכם, ההעדפות הבלתי הגיוניות שלכם, אתכם ואת השקרים שלכם, הפוליטיקה המטונפת שלכם. אני לא מבינה איך אתם מעדיפים לשבת באולפנים ולצעוק אחד על השני כשחצי מדינה מתביישת בכם, מאשר לדאוג לחיים שלנו. אנחנו כבר מעבר לתסכול. זה פשוט עצוב לנו שהמדינה הזאת הולכת לאיבוד מול העיניים שלנו. ואנחנו תמיד סובלים מזה. אנחנו לא קטנים מדי ולא גדולים מדי- זה התירוץ שלכם? או שאולי אנחנו פשוט לא חשובים לכם? יותר ממחצית מהתלמידים בישראל לא חשובים לכם?

# data[].attributes.body
תלמידי כיתות ו׳ רוצים להינות מהשנה האחרונה שלהם בבית הספר היסודי ובזומים זה לא אפשרי תלמידי כיתות א׳-ד׳ לא עולים שנה הבאה לחטיבה ,אבל כיתות ו׳ כן ואנחנו בקושי לומדים בזומים וכך גם לא כולם  יגיעו מוכנים לחטיבה. אנחנו בזבזנו כמעט שנה של לימודים. יש הרבה דברים שפיספסנו כגון: משמרות זהב, להיות חונחים ועוד מלא דברים שציפינו להם השנה. אז אם אנחנו לא יכולים להינות מהדברים האלה לפחות תנו לנו להיות בבית הספר!.
אני חושבת שצריך להתמקד בנו בעתיד שלנו, כי אנחנו לא נוכל להחזיק ככה עוד הרבה זמן.
אנחנו כיתות ו׳ נמצאים בתקופה הכי קשה אנחנו תקועים מול המסכים, הולכים לישון כמעט כל יום בתחושה שלא עשינו כלום חוץ מלשבת מול המסכים כמו זומבים, וזה לא הוגן בכלל. יש ילדים שכבר מאוד צורבות להם העינים והם לא יכולים לסבול את זה יותר. ובזמן שכל זה קורה הממשלה מתעסקת רק בבחירות. לדעתי לא איכפת להם מאיתנו כלל. איכפת להם רק מלשלוט. כשמדברים על הכנסת בחדשות בקושי שומעים אותם מדברים עלינו, על בני הנוער והילדים המתבגרים, הם מדברים בכנסת רק על כסף בחירות ועל כל מה שמפריע להם אישית. תחזירו אותנו כבר לבית הספר!!!!!!!!

# data[].attributes.headline
אני פשוט מרגישה ששכח

# data[].attributes.body
אני פשוט מרגישה ששכחו מאיתנו, תלמידי כיתה ז שהיינו אמורים להכיר ילדים חדשים כיתה חדשה אבל בזום זה פשוט לא אפשרי!!! אחרי 4 חודשים יש אפילו ילדים שאין לי מושג איך הם נראים כי הם לא פותחים מצלמה, זה לדעתי לא הגיוני שאני אחרי 4 חודשים לא יודעת אפילו איך ילדים נראים די זה כבר נמאס מהזום הזה אני צריכה חברים צחוקים אוויר כי בזום אווירה של בית ספר אין ממש

# data[].attributes.body
מצב הרוח ירוד , הילדים בדיכאון , הרבה כעסים , לא יוצאים מהבית , לא נפגשים עם חברים , המשק חוזר לשגרה ומה איתם ???? עד מתי יפקירו את הילדים שלנו? הלימוד בזום , זה לא אותו לימוד , מילא הפסידו שנה , אז מה יקרה למצב הנפשי שלהם ? בטוח שיהיה לכך תוצאות שנראה אותם עוד הרבה שנים קדימה.
מקבלי ההחלטות , בבקשה תחזירו את הילדים שלנו למסגרות , ללימודים , לחוגים, לחיי החברה שלהם הם זקוקים בשלב זה של החיים .
בואו לא נחכה עד שאחד הילדים יעשה לעצמו משהו .

# data[].attributes.headline
אני מרגיש שאין חברה, אין 

# data[].attributes.body
אני מרגיש שאין חברה, אין יותר הבנה ואין יותר אמפתיה! בימי החורף החשמל והאינטרנט קורס כל הזמן, אי אפשר לבצע שיעורים ואפילו המורים מתנתקים מהזום עקב קריסות, נמאס לי להיות ריבוע בזום ונמאס לי שעבור דיבור אני צריך עכבר, מקלדת ומיקרופון! הדור שלנו הולך ונעלם ואנחנו חייבים לפעול!!! מבחינת משרד החינוך, כיתות ה-י פשוט שקופים וזה לא מתקבל על הדעת שבדרך הזאת ועם "ההישגים" האלה אנחנו נכנסים לחטיבה ושנים החשובות ביותר בחיינו! העתיד שלנו בידיים של מערכת החינוך, של הממשלה ושל משרד הבריאות אשר לא מתקדם לשום מקום מלבד החיסונים שעבורנו לא תורמים!!! לא יכול להיות שאני ספציפית אבלה יום שלם במיון רק בגלל תופעות מהמחשב והקרינה!!!! לפני הקורונה הדבר היחיד שעניין את משרד הבריאות הוא צמצום הזמן במסכים ומניעת החשיפה לקרינה, עכשיו לא אכפת להם בכלל, למה? כי שכחו אותנו בזום!!!!!!

# data[].attributes.headline
אני מרגיש.....

# data[].attributes.subject
אני מרגיש.....

# data[].attributes.body
אני מרגיש שאין חברה, אין יותר הבנה ואין יותר אמפתיה! בימי החורף החשמל והאינטרנט קורס כל הזמן, אי אפשר לבצע שיעורים ואפילו המורים מתנתקים מהזום עקב קריסות, נמאס לי להיות ריבוע בזום ונמאס לי שעבור דיבור אני צריך עכבר, מקלדת ומיקרופון! הדור שלנו הולך ונעלם ואנחנו חייבים לפעול!!! מבחינת משרד החינוך, כיתות ה-י פשוט שקופים וזה לא מתקבל על הדעת שבדרך הזאת ועם "ההישגים" האלה אנחנו נכנסים לחטיבה ושנים החשובות ביותר בחיינו! העתיד שלנו בידיים של מערכת החינוך, של הממשלה ושל משרד הבריאות אשר לא מתקדם לשום מקום מלבד החיסונים שעבורנו לא תורמים!!! לא יכול להיות שאני ספציפית אבלה יום שלם במיון רק בגלל תופעות מהמחשב והקרינה!!!! לפני הקורונה הדבר היחיד שעניין את משרד הבריאות הוא צמצום הזמן במסכים ומניעת החשיפה לקרינה, עכשיו לא אכפת להם בכלל, למה? כי שכחו אותנו בזום!!!!!!

# data[].attributes.headline
לדעתי השבתת הלימודים

# data[].attributes.body
לדעתי השבתת הלימודים לא תעזור לנו, אנחנו מפסידים למידה ועדיין לא חוזרים ללמוד בבית הספר. אם נחכה בסבלנות עוד כמה שבועות כשההגבלות יאפשרו לנו לחזור ללימודים נוכל לקיים למידה בקפסולות על פי הוראות משרד החינוך, ההשבתה לא תועיל בלמידה מרחוק כעת. ההרגשה של אי התייחסות לכיתות ז'-י' היא לא מפני ששכחו מאיתנו אלא מפני שיותר חשוב להחזיר את הכיתות הגבוהות עם הבגרויות, ואת הכיתות הנמוכות בכדי שההורים יוכלו לחזור לעבוד ולא להשאיר את הילדים בבית לבד.

# data[].attributes.headline
זה קשה להיות כל - כך

# data[].attributes.body
זה קשה להיות כל - כך הרבה זמן בבית ולדבר אל מסכים שחורים. הזום הוא לא פיתרון!!! צריך להחזיר גם את כיתות ז'-י' ללימודים פרונטלים!!! לא רק שבזום אנחנו מוציאים יותר אנרגיה מלמידה פרונטלית בסופו של דבר אנחנו גם לומדים הרבה פחות ומפיקים הרבה פחות מהלמידה. אבל עיקר העניין כאן לדעתי הוא אינו הלמידה, כי את תוכנית הלימודים אפשר להשלים תמיד. עיקר העניין כאן הוא הבדידות הקשה שאנחנו חיים בה יום יום. להיות לבד כל כך הרבה חודשים מול מסכים שחורים, כאשר יש סגר גם בלי אפשרות לצאת מהבית וחהיפגש עם חברים, זו הבעיה העיקרית כאן.  כל עוד ימשיכו להתעלם מהמצב הנפשי - מנטלי של תלמידי כיתות ז'-י', המצב לא ישתנה. הגיע הזמן שיחזירו את תלמידי כיתות ז'-י' לבית הספר האמיתי!!!!

# data[].attributes.headline
מרגישים שקופים,

# data[].attributes.subject
מרגישים שקופים,

# data[].attributes.body
אני מרגישה כאילו שכחו את החטיבות, כאילו לאף אחד לא אכפת שאנחנו בבית מעל חצי שנה. זה פוגע לנו במצב הלימודי - ובעיקר במצב החברתי. אני חושבת שהלמידה בבית גרמה ליותר נזק מאם היינו לומדים בבית הספר. ההתמכרות למסך עלתה, זה שאנו יושבים מול מחשבים המון שעות ברצף, התמכרויות לדברים כלשהם ובידוד.

# data[].attributes.headline
אני מרגיש שלכולם לא אכפת.

# data[].attributes.subject
אני מרגיש שלכולם לא אכפת.

# data[].attributes.body
נמאס לי שמכריחים אותנו להפעיל מצלמות כנגד הרצון שלנו, נמאס לי שלמדינה אין בעיה לפתוח קניונים אבל מתנגדים להחזיר אותנו ללימודים, נמאס לי שמצפים שנעבוד באותה הרמה.
הבריאות הנפשית שלי התדרדרה בגלל הממשלה אז ממש תודה לכם אם מישהו רואה את זה, שונא אותכם מעומק ליבי.

# data[].attributes.headline
אני אוהב את הזמן לעצמי, אבל זה כבר מוגזם. כל היום, כל הזמן - זום, זום, זום. שום דבר לא אישי, הכל מרחוק. זה ממש לא לעניין. כולם חוזרים ורק אותנו שוכחים. למה? אנחנו הכי מדבקים? מאיתנו מפחדים? למה תלמידי א -ד והתיכונים חוזרים ללימודים ואנחנו לא? אפשר היה להחזיר אותנו ללימודים בקפסולות או יום כן - יום לא. ממש עצוב ומרגיז.

# data[].attributes.subject
אני אוהב את הזמן לעצמי, אבל זה כבר מוגזם. כל היום, כל הזמן - זום, זום, זום. שום דבר לא אישי, הכל מרחוק. זה ממש לא לעניין. כולם חוזרים ורק אותנו שוכחים. למה? אנחנו הכי מדבקים? מאיתנו מפחדים? למה תלמידי א -ד והתיכונים חוזרים ללימודים ואנחנו לא? אפשר היה להחזיר אותנו ללימודים בקפסולות או יום כן - יום לא. ממש עצוב ומרגיז.

# data[].attributes.headline
לי רק חצי משנה

# data[].attributes.subject
לי רק חצי משנה

# data[].attributes.body
למרות שהזום מקשה את הלמידה אני מבין את חשיבותו והאמת למרות הפגיעה של הזום בקשרי הכיתה הזום נתן לי זמן להעמיק בידע שלי.

# data[].attributes.body
היינו אמורים להתחיל את כיתה ז.
כלכך התרגשתי. מסגרת לימודית חדשה, מורים חדשים וילדים שלא הכרתי.  ביסודי לא היו לי חברים אז רציתי לפתוח דף חדש אבל עכשיו זה לגמרי ההפך ממה שציפיתי...
אני מכירה חברים חדשים דרך הוואטסאפ ולא פנים מול פנים ואחר כך נוצר מצב שאנחנו מדברים המון בוואטסאפ אבל פנים מול פנים "מובכים" והרבה חברים שחשבתי שהם חברים אמיתיים מסתבר שהם לגמרי ההפך ובסופו של דבר הכרתי רק מישהי אחת שהיא באמת חברה טובה. קשה לי ממש ללמוד בעיקר שאני עם בעיות קשב וריכוז ומרגישה שכל יום הוא אותו דבר חוץ מזה שהמורים רצים עם החומר ואני לא מספיקה כמעט ללמוד אותו. זה קשה ופשוט נמאס.

# data[].attributes.headline
כדאי מאוד להפנים ש...

# data[].attributes.subject
כדאי מאוד להפנים ש...

# data[].attributes.body
כבר נמאס לקום כל בוקר ולשבת במשך 8 שעות ברצף כל יום מול המחשב.
כבר נמאס לוותר על ארוחת בוקר כי אין זמן אפילו לאכול ארוחת בוקר, אז שלא נדבר בכלל על להכין ארוחת בוקר.
נמאס להגיע לשעות הצהריים שהבטן כואבת כי לא אכלנו,  וזה רק מהסיבה שלא מאפשרים לנו לאכול. אומרים לנו "אתם יכולים לאכול בזמן שיעור" אבל שמתחיל בשיעור המורים צועקים עלינו לפתוח מצלמות ומאיימים שאם לא נפעיל מצלמה הם יורידו לנו את הציון בתעודה, ובואו, מי ירצה לאכול בזמן שיעור בזמן שהמצלמה דלוקה וכל הכיתה רואה אותו אוכל ושהמורים צועקים עליו "תאכל אחרי השיעור ולא בזמן השיעור שלי!".
נמאס כבר מהמורים שחושבים שאנחנו מכונות, שרק לתת עוד ועוד ועוד ועוד ועוד(!!!!) שיעורים ולהעמיסולהגיע למצב שבשביל להגיש בזמן אנחנו יושבים מ8 וחצי בבוקר עד 5 בערב מול המחשב!
נאמס מהחוסר רגישות, פעם המורים היו שואלים אותנו אם אנחנו נפגשים אחד עם השני, היום רק נותנים לנו משימות ואומרים לנו תעשו את זה בזום, ותמיד יש לפחות ילד אחד שנדפק,  לפחות ילד אחד שאין לו קבוצה, רק בגלל שהוא פחות פופולארי, או קצת פחות חכם מהשאר אז "מנדים" אותו,  הוא נשאר לבד בלי קבוצה ומה שמשפיע מהר מאוד גם על חברויות!
נמאס שחושבים שאנחנו חפץ, שכל פעם מחזירים אותו ללימודים בבית ספר ויום אחרי זה חוזרים ללמידה מקוונת.
נמאס שהמורים נותנים הרבה יותר מטלות ממה שמותר להם לתת ובזמן הרבה יותר קצר ממה שמותר להם לתת.
נמאס שאומרים לנו "תבואו ותדברו איתנו, אנחנו נעזור לכם לפתור את הכל" ואז דברים ומדברים על כל הדברים שציינתי פה,פשוט לא שמים עלינו, אומרים לנו "אנחנו נטפל בזה" ולא רק שלא מטפלים בזה, אלא יש המון מקרים שהמצב הופך לנוראי עוד יותר!!

אם למישהו שקורא את זה חשוב דור העתיד, בואו תוכיחו לנו את זה, בואו תראו לנו שבאת אכפת לכם מאיתנו, שבאמת אכפת לכם מהיחס המחפיר שאני מקבלים, מהזלזול בטענה "אתם רק ילדים, אין לכם מושג על כלום מהחיים", תנו לי לחדש שלכם, נכון אנחנו יותר צעירים ממכם, אבל אנחנו כן יודעים מה הם החיים, החיים הןא לא פיירים כי אף פעם לא יהיה פה שיוויון. בעולם של המבוגרים זה כמו צייד, אם אתה רוצה משהו אתה חייב להילחם עליו אחרת תפסיד את זה.
אבל יום יבוא ואנחנו, אלה שעכשיו עוברים את מה שאנחנו עוברים ננהל את העולם, מהסיבה שאנחנו "דור העתיד", ולכן אם באמת חשוב לכם גם מהעתיד שלנו וגם מהעתיד שלנו ושל המדינה שלנו, זו ההזדמנות שלכם לפעול, זו ההזדמנות שלכם לראות שיש עבור מה לפעול. נכון שזו תקופה קשה, אבל זו *תקופה* ותקופות משתנות ונגמרות ועוברות, התקופה הזו פה בשביל לחשל אותנו, את כולנו ולכם יש את הכוח בידיים לפעול ולשנות דברים כרגע, המקסימום שאנחנו יכולים לעשות זה לכתוב לכם, כמו מה שאני עושה עכשיו, תהיו בטוחים שיש עוד אלפי ילדים ונערים שמרגישים כמוני.

הגיע הזמן שדברים פה ישתנו, אנחנו נמצאים במצב הזה כבר יותר משנה ואף אחד לא יודע לעוד כמה זמן זה ימשך!

# data[].attributes.headline
אני מרגיש...

# data[].attributes.subject
אני מרגיש...

# data[].attributes.body
שזה כבר לא אנושי לקום כל יום לתוך המסך ולהישאר בבית כל כך הרבה זמן , הרבה יותר קשה ללמוד מהזום שלא נדבר על זה שלא פוגשים חברים וזה רק אתה ועצמך בחדר סגור.אני מתגעגע לימים שהיינו הולכים לבית ספר, ואף שאני מאוד מעריך את ההשקעה של המורים בזום אני מקווה שנחזור כמה שיותר מהר.

# data[].attributes.headline
אין חברים, אין חוגים

# data[].attributes.body
אין חברים, אין חוגים, אני מרגישה לבד, שאף אחד לא רואה אותי באמת ושלאף אחד לא באמת אכפת מה קורה לי

# data[].attributes.headline
נמאס מהזום!רוצים

# data[].attributes.body
נמאס מהזום!
רוצים בית ספר!
לראות חברים!
לצאת מהבתים!
נמאס להצביע עם פילטר!
נמאס להיות קובייה בזום!
שכחו אותנו ילדי ה'-י'!
לא מתייחסים אלינו
מתעלמים מבעיות הילדים!

# data[].attributes.body
נמאס! נמאס שאנחנו בבית כבר יותר משנה וחצי, לומדים דרך הזומים. אפילו את כיתה ו' לא סיימתי בצורה נורמלית. עכשיו אני בכיתה ז, ואני עדיין כמעט ולא מכירה אף אחד מהכיתה שלי. אם הממשלה מחליטה להחזיר את מערכת החינוך, שתחזיר את כולם בלי יוצא מן הכלל. במה אנחנו שונים מכולם? למה אנחנו צריכים לשבת בבית עכשיו כשכולם בבית ספר, לחכות שיחזירו אותנו, ואז נכנס שוב לסגר? תחזירו אותנו, נמאס לשבת כמו זומבים בבית מול המחשבים.

# data[].attributes.headline
שכחו אותנו בבית...

# data[].attributes.subject
שכחו אותנו בבית...

# data[].attributes.body
תמיד חשבתי שכיף להיות גדול, להשיאר לבד בבית אבל מסתבר שבקורונה זה חיסרון כי כל הזמן מדברים על א-ד' ואותנו שכחו...שכחו שגם אנחנו ילדים

# data[].attributes.headline
דיייילא יכול כבר

# data[].attributes.body
דיייי
לא יכול כבר מול המחשב מת לצאת החוצה תודה על השביתה תשביתו כל הזמן

# data[].attributes.headline
עוד לא התחברתי ע

# data[].attributes.body
עוד לא התחברתי עד הסוף לבית הספר

# data[].attributes.headline
אני מרגישה שאנחנו שקופים, בצד. שחכו אותנו!

# data[].attributes.subject
אני מרגישה שאנחנו שקופים, בצד. שחכו אותנו!

# data[].attributes.body
אנחנו לא חשובים לממשלה לא אחפת לה מאיתנו. אני השנה עליתי לכיתה ז' ועברה כבר חצי שנה מאז תחילת השנה. אני עדיין לא מרגישה שיש לי חברות, אני בקושי מכירה אותן. את הכיתה. כל שבועיים יש סגר חדש. עד שאני מתחילה שוב להתחבר לכיתה, בום! שוב סגר, כיף חיים. שוב זום, סגורים בבית, לא רואים חברים,משפחה. אפילו דיכאון. אחנחנו כולנו. מרגישים אותו דבר, אולי אנחנו לא מראים את זה. אבל אנחנו בדיכאון. מכל המצב הזה. קשה לנו. אנחנו מחוקים בעייני הממשלה.

# data[].attributes.headline
אני מרגישה...

# data[].attributes.subject
אני מרגישה...

# data[].attributes.body
אני לא יודעת אם זה באמת יעזור שכולם יכתבו מה הם מרגישים ויעשו מחאות כי לדעתי לממשלה לא באמת אכפת מאתנו והם פותחים רק מקומות שיביאו כסף למדינה כמו קניונים וסופרים,
לא אכפת להם שאנחנו לא לומדים, למה שאנחנו לא נילמד וכל היסודי וי"א י"ב כן?, מקווה שיקשיבו לנו ויעשו משהו עם כל מה שרושמים פה.
מאי מחטיבת "אתגרי עתיד"
חריש.

# data[].attributes.headline
נמאס שכל יום אנחנו צ

# data[].attributes.body
נמאס שכל יום אנחנו צריכים להתעורר ללמידה שבאמת אנחנו לא מבינים כלום ושכל פעם מחדש רואים בחדשות שפותחים עוד דברים ועוד דברים אבל את הכיתות שלנו לא פותחים אנחנו מרגישים שקופים!
אנחנו כבר שנה שלמה לומדים מרחוק ואף אחד לא אכפת אפילו!

# data[].attributes.headline
אני לא חשבתי שאני אתגעגע לבית ספר, ללימודים שם, לשיגרה. אני מרגישה שהממשלה מתעלמת מאיתנו, לא אחפת לה ''אנחנו יכולים ללמוד מהזום, נסתדר'' זה מה שהם חושבים עליינו. אנחנו כבר שנה בבית לא עושים כלום. בקושי לומדים. אף פעם לא הרגשתי רע כל כך. אף פעם לא היו לי תקופות שאני בוכה על כל זה. כי כבר נמאס לי!. כשכל הבית יושן, אני לא ישנה. אני בוכה מרב תסכול וקושי, געגוע, כעס, אני מרגישה חלשה באותם מצבים. אף פעם לא היה לי שאני בוכה בלילה בשקט שלא ישמעו. אף פעם לא היו לי תקופות קשות של אני מרגישה שהכל חסר טעם כבר, אין מה לעשות, זה הגורל.

# data[].attributes.subject
אני לא חשבתי שאני אתגעגע לבית ספר, ללימודים שם, לשיגרה. אני מרגישה שהממשלה מתעלמת מאיתנו, לא אחפת לה ''אנחנו יכולים ללמוד מהזום, נסתדר'' זה מה שהם חושבים עליינו. אנחנו כבר שנה בבית לא עושים כלום. בקושי לומדים. אף פעם לא הרגשתי רע כל כך. אף פעם לא היו לי תקופות שאני בוכה על כל זה. כי כבר נמאס לי!. כשכל הבית יושן, אני לא ישנה. אני בוכה מרב תסכול וקושי, געגוע, כעס, אני מרגישה חלשה באותם מצבים. אף פעם לא היה לי שאני בוכה בלילה בשקט שלא ישמעו. אף פעם לא היו לי תקופות קשות של אני מרגישה שהכל חסר טעם כבר, אין מה לעשות, זה הגורל.

# data[].attributes.headline
בא לי לבכות שקניונים

# data[].attributes.body
בא לי לבכות שקניונים נפתחים אבל לא נותנים לי ללכת לבהס ולקניון אני יכולה

# data[].attributes.headline
רוצה להיות ילד

# data[].attributes.body
רוצה להיות ילד

# data[].attributes.headline
אני בכיתה ו ולא האמנ

# data[].attributes.body
אני בכיתה ו ולא האמנתי שאני אחלום לחזור לבית ספר

# data[].attributes.headline
מעמיסים עלינו משימות

# data[].attributes.body
מעמיסים עלינו משימות ולא קל ללמוד בזום

# data[].attributes.headline
אני בכיתה ז ולא מכיר

# data[].attributes.body
אני בכיתה ז ולא מכיר אף אחד

# data[].attributes.headline
אין לי חברים 

# data[].attributes.body
אין לי חברים

# data[].attributes.headline
אני מתגעגעת למורה של

# data[].attributes.body
אני מתגעגעת למורה שלי

# data[].attributes.headline
גם אני רוצה לחזור לב

# data[].attributes.body
גם אני רוצה לחזור לבהס

# data[].attributes.headline
נמאס לי לראות את אחי

# data[].attributes.body
נמאס לי לראות את אחים שלי הולכים לבהס ואני נשארת בבית

# data[].attributes.headline
מתגעגע לחברים, להפסק

# data[].attributes.body
מתגעגע לחברים, להפסקות, לפעילויות. ללמוד מול הלוח כשטפשר לשטץאול שאלות, לקבל עזרה. להרגיש שיש מישהו שמקשיב לי ורואה אותי נמאס כהר מהזום הזה! אי אפשר ללמוד ככה יותר

# data[].attributes.headline
נמאס כבר לקום כל בוקר למסך מול העיניים שלא באמת מפיקים שום למידה ממנו ומרגיש שכל יום הוא אותו דבר.. קשה לחיות בלי מסגרת ובלי לפגוש את החברים והמורים שלך כל בוקר במיוחד שגם לא רק ביס אלא שאר מסגרות ספורט נגיד הכל מתבטל וזה פשוט מרגיש שאין חיים יותר ונמאס לחיות ככה באמת נמאס

# data[].attributes.subject
נמאס כבר לקום כל בוקר למסך מול העיניים שלא באמת מפיקים שום למידה ממנו ומרגיש שכל יום הוא אותו דבר.. קשה לחיות בלי מסגרת ובלי לפגוש את החברים והמורים שלך כל בוקר במיוחד שגם לא רק ביס אלא שאר מסגרות ספורט נגיד הכל מתבטל וזה פשוט מרגיש שאין חיים יותר ונמאס לחיות ככה באמת נמאס

# data[].attributes.headline
זאת השנה האחרונה שלנו ביסודי, כל החלומות שלנו על מסיבת סיום ועל להרגיש הכי גדולים בבית ספר הלכו. לאף אחד לא אכפת

# data[].attributes.subject
זאת השנה האחרונה שלנו ביסודי, כל החלומות שלנו על מסיבת סיום ועל להרגיש הכי גדולים בבית ספר הלכו. לאף אחד לא אכפת

# data[].attributes.headline
אני מרגישה שלממשלה ל

# data[].attributes.body
אני מרגישה שלממשלה לא אכפת מאיתנו .
ושאני כאילו נמצאת בסרט "שכחו אותי בבית" .
כי באמת שכחו אותי בבית !
סגרו את הבריכות ואני לא יכולה לשחות , וזה מבין הדברים היחידים שנותנים לי להרגיש טוב עם עצמי .
הממשלה מבטיחים סתם הבטחות בכדי שנבחר בהם . הם נותנים לחרדים לפתוח את הבתי ספר , והם מחזירים את הילדים הקטנים לבתי ספר . הם לא חושבים על כיתות ז' שאנחנו עברנו לבית ספר חדש , ועם ילדים שאנחנו לא מכירים , הם לא נותנים לנו הזדמנות רק רגע להכיר את המורים ואת הילדים החדשים שאיתנו בכיתה , אי אפשר ככה גם ליצור חברויות חדשות . שיתנו יחס הוגן לכולם !😡

# data[].attributes.headline
אני מרגישה שיש מלא ע

# data[].attributes.body
אני מרגישה שיש מלא עומס, בזומים, אני מנסה ומשתדלת אבל לפעמים זה יותר מידי. וזה באמת לא פייר שרק את תלמידי החטיבה לא מחזירים, תיכון ויסודי החזירו. למה אותנו לא? בלי קשר לעומסים שיש בזומים, אין לי הרבה חברים בכיתה, וכשאני הולכת פיזית לבית ספר, אני פוגשת את כל החברים הטובים שלי, אז, זה באמת לא פייר. למה אנחנו צריכים לסבול בזומים? תחזירו אותנו כבר! גם ככה אמרו שכמות החולים יורדת בזכות החיסונים ואין יותר סגר😒, אז למה לא???😔

# data[].attributes.headline
אני מרגיש שלאף אחת לא אכפת איך אנחנו לומדים 

# data[].attributes.subject
אני מרגיש שלאף אחת לא אכפת איך אנחנו לומדים 

# data[].attributes.headline
אני מרגישה..

# data[].attributes.subject
אני מרגישה..

# data[].attributes.body
שלאף אחד לא באמת אכפת מאיתנו סתם מעמיסים עלינו המשימות כי ככה הם רוצים. הם לא באמת מנסים להבין אותנו יש לנו מלא מלא מלא עומס ואף אחד לא באמת מסוגל להגיד להם את זה .. גם אני.
כל הזמן ההורים שלי רבים איתי על ציונים על מטלות ועל הכל!
אם למורים היה באמת אכפת מאיתנו הם לא היו נותנים את כמות המשימות שהם נותנים !!! אם היינו בבית הספר לא היה כזה עומס ואני יודעת את זה ! אני חושבת שצריך להפחית את כמות המשימות ולהתחשב בתקופה הזאת! אני כל הזמן רק לומדת ועושה שיעורים ואם היינו בבית הספר לא היה כזה עומס ! כולם יודעים את זה אפילו המורים!
הם חושבים שבגלל שאנחנו בבית קל לנו לעשות את המשימות המפגרות ולא חשובות שלהם! ותנחשו משהו זה לא קל! למשרד החינוך לא אכפת ולא יהיה לו אכפת ! אם הם ינסו להבין אותנו הם עדיין לא יבינו אבל הם יכולים לדמיין וקצת להבין! אני מאוד מקווה שהדבר הזה ישתנה!!

# data[].attributes.headline
אני מרגישה שנמאס כבר לשבת כל היום מול המחשב ואפילו שאנחנו נפגשים אנחנון בקפסולה של עד 9 ילדים וזה כבר נאמס למה למקומות מסחר אחרים מכנסים יותר מ200 איש ולנו אפילו 10 ילדים עם מסכות ו

# data[].attributes.subject
אני מרגישה שנמאס כבר לשבת כל היום מול המחשב ואפילו שאנחנו נפגשים אנחנון בקפסולה של עד 9 ילדים וזה כבר נאמס למה למקומות מסחר אחרים מכנסים יותר מ200 איש ולנו אפילו 10 ילדים עם מסכות ו

# data[].attributes.headline
אני מרגישה שאי אפשר ללמוד בזום, זה לא פייר שרק את הקטנים מחזירים ואותנו לא. הרבה פעמים אני ממש עצובה. לא מתייחסים אלינו.

# data[].attributes.subject
אני מרגישה שאי אפשר ללמוד בזום, זה לא פייר שרק את הקטנים מחזירים ואותנו לא. הרבה פעמים אני ממש עצובה. לא מתייחסים אלינו.

# data[].attributes.headline
אני בעד רק משימות כי

# data[].attributes.body
אני בעד רק משימות כי זה מפריע ומעצבן להיות כול הזמן בזום אני בעד חמש משימות ארוכות כול יום ובכול שבוע שתי ימים ללכת לבית הספר לא כולל יום שישי

# data[].attributes.headline
אני מרגישה שלממשלה ל

# data[].attributes.body
אני מרגישה שלממשלה לא אכפת מאיתנו בכלל ואנחנו נחזור אחרונים .
אני לא חושבת שאנחנו לומדים בצורה נורמלית וזה לא מפריע לממשלה .
אנחנו כבר שנה בבית לכמעט ולא נפגשים עם חברים ,
אני לא חושבת שככה אנחנו צריכים לזכור את השנה הארונה שלו ביסודי.

# data[].attributes.headline
ונמאס להרגיש לבד ולה

# data[].attributes.body
ונמאס להרגיש לבד ולהרגיש כיאלו את מאבד את הכל בחיים אני אישית אבדתי את כל החברות שלי יותר נכטן הרחקתי כי כבר היה לי נמאס והרגשתי שאני סתם מזייפת חיוך כל יום למרות שאני מרגישה מזה לא טוב אני רוצה לחזור לשגרה נמס לי חהיות בבית פשוט נמאס

# data[].attributes.body
כפי שנאמר בפסטיגל אנו שקופים
צריך להחזירינן ללימודים
שיהיו שעות מלאות ולא משימות של דקה או שתיים

למה רק אותנו משאירים בבית
אה?
למה.למה.למה.למה.

# data[].attributes.body
שאני לא מבינה בכלל את החומר מהזום,
ושבכלל לא מבינים אותנו וכל הזמן אומרים לנו
תעשו ככה ותעשו ככה,ובכלל לא מתחשבים בנו
ובאמת שאי אפשר להבין כלום מהזום,ואני חושבת שאנחנו צריכים לחזור לבית ספר מהר.

# data[].attributes.headline
אני מרגישה שכבר נמאס

# data[].attributes.body
אני מרגישה שכבר נמאס מהמצב הזה להיות בבית וללמד מהזום שכבר באמת נמאססס המצב הנפשי שלנו לא שווה את זה שכל יום אני צירכה ליכנס לזום ולמרות שבאמת לא באלי באלי להכיר את הכיתה שלי שאני לא הכי מיכרה כי העליתי לכיתה ז אז אני בקושי בכירה ועם תחזירו אותנו אז שוב תחזירו אותנו חכמה זמן אה לארבא ימים ותעשו סגר  המצב הזה נהיה כל כך דיכואני

# data[].attributes.headline
אני מרגישה....

# data[].attributes.subject
אני מרגישה....

# data[].attributes.body
אני מרגישה שלאף אחד בממשלה לא אכפת מאיתנו.
אני לא מרגישה שאנחנו באמת לומדים ומעבר לזה לא עוברים את החוויות שאנחנו אמורים לעבור.
אני מרגישה שאומרים לנו אתם לא רצויים ולא אכפת לנו מכם אז ביי.
ומעבר לזה אני מרגישה נורא כאילו אני לבד ואין אף אחד שיהיה איתי ויעזור לי ברגעים קשים.

# data[].attributes.body
אני מרגישה שכבר לא איכפט לי להידבק מהקורונה כי הבידוד החבאתי לא שווה את המחיר הנפשי שזה גובה

# data[].attributes.headline
אני מרגיש שלמדינה לא

# data[].attributes.body
אני מרגיש שלמדינה לא אכפת מתלמידי ז'-י'  ולא מעניין אותם אם נחזור ללימודים או לא