# data[].attributes.headline
Vilniaus universiteto dailės katedrų įkūrimas (Tapybos ir piešimo 1797, Skulptūros 1803, Grafikos 1805)

# data[].attributes.subject
Vilniaus universiteto dailės katedrų įkūrimas (Tapybos ir piešimo 1797, Skulptūros 1803, Grafikos 1805)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Raida, būdingi bruožai

Europoje vyraujančios humanistinės Šviečiamojo amžiaus idėjos, racionalistinė pasaulėžiūra Lietuvą pasiekė apie 18 a. vidurį. Švietėjiškas sąjūdis skatino radikalias visuomeninio, socialinio ir kultūrinio gyvenimo permainas, Vilniaus universiteto reformą ir pažangius švietimo sistemos pokyčius, naujų dorovinių vertybių sklaidą. Švietėjiško sąjūdžio ideologai pakeitė požiūrį ne tik į mokslą, švietimą, bet ir į tautos istoriją, patį žmogų, reikalavo suteikti jam žinių iš įvairių gyvenimo sričių. Švietėjai ir menui taikė naujus vertybinius kriterijus, numatė naujus uždavinius, priskyrė švietėjišką auklėjamąją paskirtį. Visų rūšių mene visuotinai pabrėžta ne tik estetinė, bet ir dorovinė, daugiausia pilietiškumo, tobulesnės visuomenės ugdymo funkcija.

Didelę reikšmę švietimo idėjų gyvybingumui turėjo politiniai įvykiai. 1795 žlugus Abiejų Tautų Respublikai, pasipriešinimas Rusijos imperinei politikai, valstybės atkūrimo viltys neišblėso. Pažangioji universitetinė inteligentija tapo svarbiausia švietėjiško sąjūdžio, valstybės atkūrimo siekio, istorinės ir kultūrinės atminties gaivinimo varomąja jėga, o suaktyvėjęs kultūrinis gyvenimas - istorinės atminties išsaugojimo veiksniu.

Klasicizmo pradžia Lietuvos dailėje siejama su Vilniaus universiteto dailės katedrų įkūrimu (Tapybos ir piešimo 1797, Skulptūros 1803, Grafikos 1805). Meno atsinaujinimo, kartu ir klasicizmo idėjų bei naujos meninės raiškos sklaidą Lietuvoje spartino dailininkų kelionės ir studijos Europos (daugiausia Italijos) dailės akademijose, atsivežamos antikinės skulptūros ar jų kopijos, klasicistiniai taikomosios dailės kūriniai. Reprodukcinė grafika tapo populiaria naujų idėjų skleidimo, klasikinio antikos meno pažinimo priemone. Itin svarbūs buvo ir garsūs mecenatai - aukšto rango valstybės ir Bažnyčios pareigūnai. Išpopuliarėjo antikinių kūrinių kolekcionavimas ir dailės studijų reikalams skirti gipsiniai antikinių skulptūrų liejiniai.

Daugiau kaip per 70 klasicizmo gyvavimo metų grynojo klasicizmo stiliaus vaizduojamosios ir taikomosios dailės kūrinių sukurta palyginti nedaug. Jiems dažnai taikomas neoklasicizmo terminas. Ankstyvosios klasicizmo ãpraiškos susipynusios su baroko, vėlyvosios - su romantizmo, taikomojoje dailėje - su ampyro ir bydermejerio tendencijomis. Vaizduojamojoje ir taikomojoje dailėje ankstyvojo, brandžiojo ir ypač vėlyvojo klasicizmo chronologinės ribos nežymios. Ryškesni tik idėjinių tendencijų pokyčiai. Nemažą įtaką vertybių atnaujinimui padarė 1794 sukilimas, kuris paskatino menininkus atidžiau pažvelgti į tautos istoriją, gyvenamąjį laiką ir aplinką.

Naujojo stiliaus apraiškos ryškiausios tapyboje, grynojo stiliaus skulptūrų ir ypač grafikos kūrinių sukurta kur kas mažiau. Bendruosius klasicizmo bruožus pirmiausia rodo pakitusi tematika, meninė raiška ir žanrų atsiskyrimas. Plito alegorinės, mitologinės ir religinės kompozicijos, vyravo su Abiejų Tautų Respublikos istorija susijusi tematika, nutapyta daug portretų. Grafikai plėtojo peizažo žanrą. Daugelis idėjų dažniausiai buvo pateikiama alegoriškai. Klasicizmo estetikai būdinga didinga ramybė, harmonija, racionalus turinys ir aiškios formos, įkūnytos tiksliu, žmogaus mastelį ir proporcijas atitinkančiu piešiniu, glotnia modeliuote, racionalia šviesos ir spalvos gradacija.

Vilniaus meno mokykla išplėtė žanrų spektrą. Daugiausia plėtota istorinė tematika, vaizduoti ne tik Abiejų Tautų Respublikos praeities, bet ir to meto politiniai įvykiai, žmonės. Suklestėjo portretas, greta pasaulietinio ir istorinio, plito mitologinio portreto žanras. Pradėta vaizduoti ne tik diduomenės, aukštas valstybines pareigas užimančius žmones, bet ir mokslo, meno, t. p. miestiečių ir valstiečių luomo atstovus. Pakito ir meninė raiška. Dinamiškas teatrališkas baroko kompozicijas keitė racionali, harmoninga, statiška ir simetriška vaizdo struktūra, įsivyravo linearizmas, skulptūrinė formos modeliuotė, santūrus koloritas. Svarbiausia - pakito kūrinių idėjinis turinys, kuris kartais net labiau negu meninė forma atspindėjo naujojo stiliaus plitimą. Meno kūriniai visuotinai skleidė pažangias demokratiškas Šviečiamojo amžiaus idėjas, didvyriškumo, meilės ir ištikimybės tėvynei pavyzdžius, iškėlė žmogaus piliečio moralines vertybes - drąsą, kilnumą, taurumą ir patriotizmą. Pakito ir religinė dailė. Vyravusį misticizmą keitė paprastos evangelinės vertybės ir tiesos, o barokui būdingą meninės formos puošnumą - santūri klasicizmo estetika. Lietuvos dailėje klasicizmo sklaida siejama su Vilniaus universiteto Tapybos ir piešimo katedros pirmojo vadovo P. Smuglevičiaus pedagogine ir kūrybine veikla. Studijavęs ir ilgą laiką gyvenęs Romoje, gerai susipažinęs su antikos paminklais savo dėstymo programoje jis vadovavosi klasicistinėmis nuostatomis. Iš dalies jas plėtojo ir kitas katedros vadovas J. Rustemas, jis vertino meninės formos racionalų paprastumą. Klasicizmo estetikos principų laikėsi ir Skulptūros bei Grafikos katedrų vedėjai, dėstytojai A. Le Brunas, K. Jelskis, I. Veisas, J. Saundersas, M. Podolinskis.

Tapyba

Lietuvos dailėje klasicizmo bruožai ryškiausi tapyboje (alegorinėse, mitologinėse, istorinėse, religinėse kompozicijose, portretuose). Labiausiai jie atsiskleidė P. Smuglevičiaus ir jo mokinių kūryboje.

P. Smuglevičiaus kūryba. Ryškiausiu Lietuvos tapybos klasicizmo atstovu laikomas P. Smuglevičius. Pagrindines klasicizmo programos nuostatas atspindi idėjinis ir stilistinis jo kūrybos turinys. Paveiksluose vyrauja antikinės filosofinės literatūros ir istorinės temos ( Kalchantas, aiškinantis Achilui Apolono rūstybės priežastis, po 1797, Agripina perkelia vyro Germaniko palaikus į tėvynę 1807, Persų pasiuntiniai pas Etiopų karalių, po 1785), politinės ir pilietinės laisvės gynimo, pasiaukojimo visuomenės labui, pareigos tėvynei idėjos įkūnytos remiantis antikos istorijos, literatūros ar mitologijos pavyzdžiais. Iš senovės Romos istorijos perimta herojinė tema atskleidžiama P. Smuglevičiaus kūriniuose, vaizduojančiuose Abiejų Tautų Respublikos praeitį (Lenkijos istorijos iliustracijų ciklas, apie 1791, Mūšis ties Chotinu 1673 metais, prieš 1797, LDK etmono Jono Karolio Chodkevičiaus mirtis 1806). Domėtasi Abiejų Tautų Respublikos istorinėmis, politinėmis ir socialinėmis gyvenamojo laiko aktualijomis ( Laisvių suteikimas Paulavos valstiečiams 1769 metais 1795, Tado Kosciuškos priesaika Krokuvos turgaus aikštėje 1794 m. 1797). Pažangios idėjos atsispindi kūriniuose, kuriuose vaizduojamas žemesnysis visuomenės sluoksnis - valstiečiai. P. Smuglevičiaus religinė dailė perteikia laikotarpiui būdingas biblines vertybes ( Judita, prieš 1784, Dorybių alegorijos 1801). Didelę jo kūrybos dalį sudaro portretai. Kai kurie reprezentaciniai portretai ryškiai atspindi klasikinio stiliaus tapybos principus, kuriems būdinga aiški kompozicija, didaktinis turinys, fonas su antikiniais elementais ( Prozorų šeimos portretas 1789, Vyskupo Jono Stepono Giedraičio portretas, prieš 1795). Svarbus ir P. Smuglevičiaus įgyvendintas žymiausių Vilniaus istorinių paminklų įamžinimo projektas ( Vilniaus vaizdų albumas 1785-86).

P. Smuglevičiaus mokinių kūryba. Klasicistų propaguojamas meninės formos taurus paprastumas ir ramus didingumas, drąsos, kilnumo, pasiaukojimo vertybių iškėlimas Lietuvos tapyboje reiškėsi ir P. Smuglevičiaus mokinių kūryboje. Joje vyravo įvairių tipų portretai, istorinės kompozicijos, mažiau peizažų ir buitinio žanro kūrinių. Klasicizmo estetiką, orientaciją į antikinio meno ir literatūros kūrinius atspindi J. Oleškevičiaus istorinės ir alegorinės kompozicijos ( Jono Karolio Chodkevičiaus atsisveikinimas su žmona Ona Ostrogiškaite išvykstant į Chotino mūšį 1621 metais 1808, Antiochas ir Stratonikė 1810). Portretai nutapyti plonu dažų sluoksniu, kruopščia tapysena, juose raiški figūrų ir apšvietimo niuansų modeliuotė ( Adomo Jurgio Čartoriskio portretas 1810). Racionali kompozicija ir forma, aiškus turinys būdinga J. Damelio ( Stanislovo Jono Bohušo‑ Sestšencevičiaus portretas 1820), G. Barausko ( Šv. Bazilijus apgina našlę Vestianą, prieš 1807), J. Peškos ( Trys mūzos, apie 1800, Jeronimo Stroinovskio portretas, apie 1814), D. Kondratavičiaus kūrybai. Dėl paprastos harmoningos meninės formos, mokslo ir meno žmonių vaizdavimo, antikinių ir alegorinių siužetų panaudojimo prie klasicistinių kūrinių priskiriami ir kai kurie J. Rustemo ( Onos Saltonaitės‑ Vankavičienės portretas, apie 1805, Marijos Mirskytės, Barboros Šumskytės ir Adomo Napoleono Mirskio portretas, apie 1808), P. Joteikos ( Tomo Žickio portretas) portretai. Su Šviečiamojo amžiaus ideologija susiję ir kitų 19 a. pirmos pusės dailininkų tapyti portretai ir istorinės tematikos kompozicijos (V. Smakausko Marijus Kartaginos griuvėsiuose, Steponas Batoras įsteigia Vilniaus akademiją, apie 1830), kurių turinys rodo nacionalinės savimonės brandumą. Vėlyvasis klasicizmas, susipynęs su romantizmu, tapyboje plito maždaug iki 19 a. vidurio, tai ryšku peizažo žanro kūriniuose (J. Peškos Vilniaus katedra 1808, J. Damelio Gedimino pilis Vilniuje 1815-16).

Skulptūra

Klasicizmo stiliaus įsigalėjimas Lietuvos skulptūroje siejamas su Skulptūros katedros veikla. Nuo 1803 jai vadovavo A. Le Brunas, 1811-26 - Kazimieras Jelskis. Skulptūroje klasicizmo samprata nebuvo vyraujanti, grynojo stiliaus skulptūrų sukurta palyginti nedaug. Klasicizmo bruožus ryškiau atspindi tik architektūros skulptūrinis dekoras, antkapiniai paminklai, altorių skulptūra, t. p. alegorinių ir mitologinių siužetų dekoratyvinės parkų skulptūros, pagrįstos antikinių kūrinių imitavimu ar perfrazavimu, portretiniai biustai ir medalionai, kamerinės bareljefinės kompozicijos. Kaip ir tapyboje, sektinu pavyzdžiu tapo antikinė klasika, siekta meninės raiškos vientisumo, racionalaus harmoningo meninio pavidalo. Gipsinių antikinių modelių kopijavimas buvo ir viena Skulptūros katedros jaunųjų skulptorių ugdymo priemonių. Kūriniuose įsivyravo Šviečiamajam amžiui būdingas žmogaus atvaizdas, vaizduota nemažai valstybei, mokslui ir menui nusipelniusių asmenybių. Klasicistinę sampratą, radikalius meninės raiškos pokyčius labiausiai atskleidžia Kazimiero Jelskio sukurti reprezentaciniai portretai, t. p. portretiniai medalionai (K. Jelskio Autoportretas 1848). Juose vyrauja iš graikų ir romėnų portreto perimta biusto forma, būdinga realistiniai bruožai ( Zakarijo Nemčevskio biustas, apie 1820, Adomo Kazimiero Čartoriskio portretas, apie 1823). Klasicizmo principus atspindi K. Jelskio sukurti antkapiniai paminklai, jų architektūriniuose elementuose vyrauja orderinės formos ir klasicistinė ornamentika (T. Wawrzeckio epitafija Vilniaus katedroje, po 1816, vyskupo H. Stroynowskio antkapinis paminklas Šv. Jonų bažnyčioje Vilniuje, 1827-29), t. p. alegorinės kompozicijos ( Skulptūros alegorija 1858). Klasicizmo stiliui priskirtina keletas A. Le Bruno kūrinių ( Prof. Martyno Počobuto portretas, iki 1811). Bendrieji klasicizmo bruožai, komponavimo principai, meninės raiškos priemonės ryškios ir kai kuriuose V. Smakausko ( Šv. Petras Mielagėnų bažnyčioje, Juozapo Saunderso portretinis medalionas, apie 1820), H. Dmachausko, F. Sivickio kūriniuose. Jų klasicizmo stilistikos kūryboje atsispindi ir romantizmo pasaulėžiūra.

Grafika

Lietuvos grafikoje klasicizmas nelabai ryškus. Grafikos katedros prof. J. Saunderso ir vėliau dirbusių jo auklėtinių M. Podolinskio, G. Kislingo, F. Lehmanno dailės ugdymo programos rėmėsi senovės meno estetikos kriterijais, o klasikinių kūrinių kopijavimas buvo viena svarbiausių raižymo įgūdžių ugdymo priemonių. Visuomenės poreikiai lėmė ne meninės, o reprodukcinės ir taikomosios grafikos plėtrą, kuri tapo gana veiksminga naujų idėjų skleidimo priemone. Reprodukcinę grafiką plėtojo ir pirmasis Grafikos katedros profesorius I. Veisas. Garsiausių įvairių dailės rūšių kūrinių, t. p. antikos paminklų reprodukcijų yra išraižę ir kiti šio laikotarpio dailininkai - M. Podolinskis, F. Lehmannas, G. Kislingas, J. H. Głowackis. Daugiausia sukurta raižinių įvairaus pobūdžio leidiniams (I. Veiso Labdarybė 1808, M. Podolinskio Lešekas ir Govorekas 1816, pagal J. Rustemą, J. Saunderso Jano Zamoyskio apoteozė 1812, pagal J. Damelį). Veikė Vilniaus litografijos dirbtuvės. Veikiant bendrosioms klasicizmo estetinėms nuostatoms gausėjo dailininkų, didėjo jų profesionalumas, iš lėto klostėsi meninė grafika, bet nei gausa, nei aiškiai išreikštais klasicizmo estetikos bruožais ji neprilygo tapybai. Klasicizmo estetikos poveikį kiek ryškiau atspindi reprodukuoti portretai (M. Podolinskio Prof. Vinco Herberskio portretas 1814, pagal J. Rustemą, I. Veiso Hieronimo Stroynowskio portretas 1804, pagal I. Bruškevičių). Grafikos kūriniams būdinga itin santūri vaizdavimo maniera (J. H. Głowackio Lauryno Gucevičiaus portretas 1823). Plėtotas peizažo žanras, vyravo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (daugiausia Vilniaus architektūros paminklų) ir antikinių Romos griuvėsių vaizdai. Kitaip nei tapyboje, grafikoje mažai plėtota istorinė tematika (J. Peškos Lenkijos praeities vaizdų albumas), nedaug alegorinių, antiką imituojančių kūrinių.

Taikomoji dailė

18 a. ketvirto ketvirčio Lietuvos taikomojoje dailėje ryšku tik kai kurie klasicizmo elementai. Klasicizmo principai labiau reiškėsi 19 a. pirmoje pusėje. Taikomosios dailės raidą spartino 18 a. susikūrusios dailiųjų dirbinių manufaktūros ir dvarų dirbtuvės. 19 a. pirmos pusės taikomosios dailės dirbiniai tenkino įvairaus skonio poreikius; šalia klasicizmo plėtotas ampyro ir bydermejerio stilius. Klasicizmo bruožai ryškiausi interjerų apdailoje, su architektūra susijusiuose metalo dirbiniuose, balduose, keramikoje ir auksakalystėje. Įvairios paskirties baldai buvo gaminami miestų cechuose, manufaktūrose ir dvarų dirbtuvėse, nemažai buvo įvežtinės produkcijos. Baldams būdinga aiški konstrukcija, gana tiesios linijos, faneravimas vietine ir įvežtine medžiaga, intarsijos, aplik, marketr ir kitų technologijų dekoras. Populiari buvo keramika. Plito antikinių indų formos keramikos dirbiniai, puošti girliandomis ir kitais antikinio dekoro elementais. Nuo 18 a. ketvirto ketvirčio klasicizmo elementai išryškėjo auksakalių dirbiniuose. Įsivyravo masyvūs geometrinių formų, menkai puošti stalo indai, jų dekorui taikyta štampuotos detalės. Labai išpopuliarėjo dideli metalo indai, atkartojantys senovės Romos šios rūšies dirbinių pavyzdžius. Dekore vis labiau įsivyravo ir pseudoantikiniai motyvai. Liturginių reikmenų gamyboje per visą 19 a. išliko gaji barokinė tradicija. Išsiskyrė tik gana sparčiai plintančios kolonų su kaneliūromis pavidalo, tvirtu keturkampiu pagrindu, iš įvairių metalų (tarp jų ir alavo) lietos klasicistinės žvakidės. Architektūrinės kolonos pavidalas, girliandų, vazų, mitinių figūrėlių dekoras būdingas ir krosnims, židiniams. Tekstilės plėtotei įtakos turėjo prancūzų tekstilės pramonė. Audinių ornamentuose vyravo klasicizmui būdinga vertikalių juostų kompozicija su įpintais smulkiais augalinio rašto motyvais.
klasicizmas
L: V. Drėma Pranciškus Smuglevičius Vilnius 1973; Vilniaus meno mokykla ir jos tradicijos Vilnius 1996; T. Adomonis, N. Adomonytė Lietuvos dailės ir architektūros istorija (1770-1860) t. 2 Vilnius 1997; R. Janonienė Jonas Rustemas Vilnius 1999, Kazimieras Jelskis (1782-1867) Vilnius 2003; Vilniaus klasicizmas Vilnius 2000.

694

P. Smuglevičiaus Agripina perkelia vyro Germaniko palaikus į tėvynę (aliejus, 1807, Žemaičių muziejus Alka Telšiuose)

J. Rustemo Marijos Mirskytės, Barboros Šumskytės ir Adomo Napoleono Mirskio portretas (aliejus, apie 1808, Varšuvos nacionalinis muziejus)

T. Wawrzeckio epitafija Vilniaus katedroje (marmuras, bronza, po 1816, skulptorius Kazimieras Jelskis)

J. Oleškevičiaus Mikalojaus Radvilos portretas (aliejus, 1829, Poznanės nacionalinis muziejus)

# data[].attributes.attachment_link.description
Europoje vyraujančios humanistinės Šviečiamojo amžiaus idėjos, racionalistinė pasaulėžiūra Lietuvą pasiekė apie 18 a. vidurį. Švietėjiškas sąjūdis skatino radikalias visuomeninio, socialinio ir kultūrinio gyvenimo permainas, Vilniaus universiteto reformą ir pažangius švietimo sistemos pokyčius, naujų dorovinių vertybių sklaidą. Švietėjiško sąjūdžio ideologai pakeitė požiūrį ne tik į mokslą, švietimą, bet ir į tautos istoriją, patį žmogų, reikalavo suteikti jam žinių iš įvairių gyvenimo sričių.

# data[].attributes.attachment_link.description
Vilniaus universiteto dailės ir architektūros katedrų, veikusių 1793-1832, sąlygiškas pavadinimas.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
KAZIMIERAS BACHMATAVIČIUS

K. Bachmatavičius gimė 1808 m. Dobrovlianuose (Gardino sritis), mirė 1837 m.
K. Bachmatavičius - dailininkas grafikas.
1823 m. mokėsi Vilniaus universitete pas Joną Rustemą.
1826-1829 m. dėstė Vilniuje privačiame Eleonoros Hermanienės pensione.
Nuo 1830 m. gyveno Dobrovlianuose. Sukūrė litografijų pagal Giunterių šeimos dailinikų ("Dobrovlianų prisiminimas" (1835)), Aleksandro Orlovskio ("Orlosiados" (1836)) ir Jono Rustemo piešinius ("Vaizdingas mažųjų J. Rustemo darbų prisiminimas" (1836)), išleido litografijų albumus "Vilniaus prisiminimas" (1837) ir "Kostiumai ir scenos", sukūrė piešinių.

JONAS DAMELIS

J. Damelis gimė 1780? m. Mintaujoje, mirė 1840 m. Minske.
J. Damelis - dailininkas tapytojas.
1799-1809 m. studijavo Vilniaus universitete pas Pranciškų Smuglevičių ir Joną Rustemą. 1809 m. gavo dailiųjų amatų magistro laipsnį.
Gyveno Vilniuje. 1820 m. ištremtas į Sibirą. Vėliau gyveno Minske, Peterburge.
Nutapė istorinių kompozicijų ("Tadas Kosciuška Petropavlovsko tvirtovėje", "Grįžtanti Napoleono armija Vilniaus rotušės aikštėje", "Kryžiuočių magistro Ulricho fon Jungingeno mirtis ties Žalgiriu", "Tvardauskas rodo Žygimantui Augustui Barboros Radvilaitės šešėlį"), portretų (Jozefo Franko (1811), Adomo Giunterio (1812), Filypo Nereušo Golianskio (1813), Rustemo, autoportretų), peizažų ("Saulėlydis Tobolske"), religinių kompozicijų.
Sukūrė daug piešinių iš natūros, dekoracijų.

JUOZAPAS HILIARAS GLOVACKIS

J. H. Glovackis gimė 1789 m. Minske, mirė 1858 m. Varšuvoje.
J. H. Glovackis - dailininkas scenografas, grafikas, tapytojas.
Mokėsi pas tėvą Antaną Glovackį.
1808 m. atvyko į Vilnių, studijavo Vilniaus universitete pas Joną Rustemą.
1811 m. gavo meno kandidato laipsnį.
1808-1825 m. buvo Vilniaus teatro dailininkas, 1821-1825 m. dėstė Vilniaus universitete, 1823-1826 m. universiteto litografijos dirbtuvės vedėjas.
1826 m. J. H. Glovackis apsigyveno Varšuvoje.
Dailininkas apipavidalino teatro spektaklių Vilniuje ir Varšuvoje, dekoravo Vilniaus universiteto kai kurias patalpas (1818), Liudviko Paco rūmus Varšuvoje (1826). Sukūrė romantizmo bruožais pasižyminčių litografijų (Lauryno Stuokos-Gucevičiaus (1823), M. Kperniko (1826) portretai, "Šv. Onos bažnyčia Vilniuje"), iliustracijų (Jano Chodzkos Boreikos "Jonas iš Svisločės" (1823), Adomo Pliaterio "Senosios Lenkijos paminklų vaizdai" (1826), Vaitiekaus Šimanovskio "Paryžiaus karikatūrų albumas" (1840)), nutapė paveikslų ("Šv. Morkus", autoportretas).

K. Jelskis gimė 1782 m. Eismontuose, prie Gardino, mirė 1867 m. Vilniuje.
K. Jelskis - dailininkas, skulptorius, architektas; dailininko Karolio Jelskio sūnus.
Mokėsi pas tėvą, 1801-1808 m. studijavo Vilniaus universitete (pas Mykolą Šulcą, Andrių Le Breną). 1809 m. gavo meno kandidato, 1810 - meno magistro laipsnį.
1810 m. tobulinosi Peterburgo dailės akademijoje.
1811-1826 m. dėstė Vilniaus universitete (nuo 1822 adjunktas; 1829 m. minimas kaip profesorius).
1826-1832 m. dirbo unoversiteto pastatų puošybos darbus.
Sukūrė daugiausia kamerinės ir dekoratyvinės skulptūros kūrinių: universiteto profesorių, Vilniaus diduomenės, istorinių asmenų biustų (Liudvigo Heinricho Bojanaus, Pranciškaus Smuglevičiaus, Adomo Bielkevičiaus, Joachimo Chreptavičiaus, Adomo Čartoriskio, Juozapo Poniotovskio), reljefinių kompozicijų ("Vilniaus universiteto patvirtinimas 1803 m.", "Paryžiaus taikos sudarymas 1813 m."), medalionų (Justino Hrebnickio, Jono Sniadeckio), pastatų eksterjero ir interjero skulptūrų, šv. Petro ir Povilo bažnyčios centrinio altoriaus 4 pranašų skulptūros, universiteto kolonų salės lipdiniai), antkapinių paminklų (Juozo Kosakovskio, Tomo Vavžeckio, abu Vilniaus katedroje, R. Remerienės Trakų bažnyčioje), parko skulptūrų.
1837 m restauravo Kauno rotušės, 1839 m. Pažaislio vienuolyno lipdinius.
K. Jelskis parašė studiją "Apie architektūros, skulptūros ir tapybos ryšį" (1822).

GOTLYBAS KISLINGAS

G. Kislingas gimė 1790 m. Vilniuje arba Berlyne, mirė 1846 m. Vitebske.
G. Kislingas - dailininkas grafikas.
1807-1822 Vilniaus universitete studijavo raižybą ir piešimą pas Juozapą Saundersą.
1816 m. gavo meno kandidato laipsnį.
1823-1828 m. tobulinosi Milane, Romoje, Florencijoje.
1828-1832 m. Vilniaus universiteto grafikos (raižybos) katedros adjunktas.
1833 m. išvyko į Peterburgą.
1841-1846 m. Vitebsko gubernijos piešimo mokytojas.
Pagal kitų dailininkų kūrinius bei savo piešinius išraižė (varyje, oforto, akvatintos technikomis) portrertų (Jono Rustemo "Autoportretas" (1814), "Juozapas Poniatovskis ant žirgo" (1817), "Kaštelionas Stanislovas Konecpolskis" (1819), J. Nemcevičiaus knyga "Žygimanto III valdymo istorija"), kompozicijų ("Aleksandro I ir Napoleono susitikimas Tilžėje", "Flora" (1827), pagal Ticianą, "Sokrato mirtis", pagal Rustemą, "Madona Tempi", pagal Rafaelį, pagal Rustemo kortas išraižė humoristines kortas.

M. Knakfusas gimė apie 1740 m. Vulkoje (Varšuvos vaivadija).
M. Knakfusas - architektas, klasicistas.
1768 m. atvyko į Vilnių, buvo Lietuvos Didžiosios kunigaištystės kapitonas, vyskupo Ignoto Jokūbo Masalskio statybų Verkiuose architektas.
1768-1773 m. Lietuvos inžinierių korpuso mokyklos dėstytojas.
Nuo 1773 m. Lenkijos ir Lietuvos valstybės edukacinės komisijos (Lietuvos švietimo provincijos) mokyklų skyriaus architektas.
1773-1775 m. Vilniaus universitete dėstė architektūrą.
1782-1794 m. Vilniaus universiteto architektas. Dalyvavo 1794 m. sukilime.
Pagal M. Knakfuso projektus pastatyta: Verkių ansamblio rytinė ir vakarinė oficinos, nusigyvenusių bajorų bendrabutis (1775-1775), Vilniaus universiteto astronomijos observatorijos priestatas (1782-1788), Kurtuvėnų bažnyčia (Šiaulių raj.), Troškūnų parapinė mokykla (1796), išplanavo Vilniuje Pohuliankos (dab. Basanavičiaus) gatvę, Botanikos sodą Sereikiškėse (1784, su Stanislovu Bonifacu Jundzilu), suprojektavo parapinių mokyklų mokytojų pastatą (1776), pavyzdinių parapinių mokyklų ir kolegijų, LDK didikų dvarų pastatų. XVIII a. 8-9 dešimtmetyje Vilniuje rekonstravo rūmų: Lopacinskių, De Reusų, Abramavičių, Tyzenhauzų; Žaliąjį tiltą per Nerį (1791), miestiečių gyvenamųjų namų.
XVIII a. pab. su kitais sattė Paežerių dvaro rūmus, prižiūrėjo Trakų dominikonų bažnyčios statybą, Vilniaus universiteto rekonstrukcijas ir statybas.
M. Knakfuso kūrybai įtakos turėjo Varšuvos architektai E. Šriogeris, , C. B. Cugas, D. Merlinis.
Architekto projektuoti pastatai patogūs ir jaukūs. Vienuose dominuoja klasikinių orderių (ypaš jonėninio) portikai, kituose portalai, saikingas frizų dekoras.

J. Oleškevičius (1777-1830) gimė Šiluvoje (Raseinių raj.).
Dailininkas tapytojas, Peterburgo dailės akademijos akademikas (1812).
1797-1799 m. Vilniaus universitete pas Pranciškų Smuglevičių studijavo piešimą ir tapybą.
1803-1806 m. tobulinosi Drezdene, Paryžiuje (pas Ž. Davidą).
1806-1811 m. gyveno Vilniuje, nuo 1811 m. - Peterburge.
1810 m. Vilniaus universitete surengė individualinę parodą. Sukūrė didkų, Vilniaus universiteto profesorių portretų (Jeronimo Stroinovskio (1810), Mykolo Počobuto (1810), grupinis K., A. ir E Tišinskių (1813), Adomo Čartoriskio, Leono Sapiegos, Mikalojaus Radvilos, "Trys moterys"), mitinio žanro kompozicijų ("Antiochas ir Stratonikė" (1810)), religinės tematikos kūrinių.
Dailininko kūrybai būdinga vėlyvojo klasicizmo, sentimentalizmo bruožai.

# data[].attributes.attachment_link.description
KAZIMIERAS BACHMATAVIČIUS K. Bachmatavičius gimė 1808 m. Dobrovlianuose (Gardino sritis), mirė 1837 m. K. Bachmatavičius - dailininkas grafikas. 1823 m. mokėsi Vilniaus universitete pas Joną Rustemą. 1826-1829 m. dėstė Vilniuje privačiame Eleonoros Hermanienės pensione. Nuo 1830 m. gyveno Dobrovlianuose. Sukūrė litografijų pagal Giunterių šeimos dailinikų ("Dobrovlianų prisiminimas" (1835)), Aleksandro Orlovskio ("Orlosiados" (1836)) ir Jono Rustemo piešinius ("Vaizdingas mažųjų J.

# data[].attributes.attachment_link.title
P. Smuglevičiaus paveikslas „Agripina perkelia savo vyro Germaniko palaikus į tėvynę”

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Lietuvos Respublikos Generalinis konsulatas Sankt Peterburge

# data[].attributes.attachment_link.title
LRT reportažas apie P. Smuglevičiaus paveikslą

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Lietuvos nacionalinis dailės muziejus. Paveikslas „Persų pasiuntiniai pas Etiopijos karalių“

# data[].attributes.attachment_link.title
Lietuvos nacionalinis dailės muziejus. Paveikslas „Persų pasiuntiniai pas Etiopijos karalių“

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Laurynas Gucevičius (krikštytas 1753 m. rugpjūčio 5 d. - 1798 m. gruodžio 21 d.) - lietuvių architektas, brandžiojo klasicizmo atstovas Lietuvoje.

Biografija

Gimė valstiečių Simono ir Kotrynos - Žekonytės Masiulienės šeimoje Migonyse (Panevėžio apskritis, Kupiškio rajonas), krikštytas Palėvenės Šv. Domininko bažnyčioje. Mokėsi Kupiškio, Palėvenės mokyklose. Vėliau penkerius metus mokėsi Panevėžio Pijorų mokykloje, norėjo tapti pijorų vienuoliu, tačiau per gaisrą viską praradęs tėvas pasikvietė jį pagelbėti ūkyje.

Baigęs mokyklą, Laurynas Gucevičius atvyko į Vilnių. Neturėdamas pragyvenimo šaltinių, tapo vienuoliu misionieriumi. Susipažinęs su vyskupu Masalskiu, tuometiniu Edukacinės komisijos pirmininku, jo paveiktas, įstojo į diecezijos seminariją. Jo mokytojais buvo Tomas Husaževskis, Vilhelmas Kalinskis. Neturėdamas dvasininko pašaukimo 1773-1775 m. studijavo Vilniaus universitete pas matematikos profesorius Pranciškų Norvaišą, Tadą Kundzičių. Taikomosios matematikos ir architektūros jį mokė tuo metu vienintelis Vilniaus architektas Martynas Knakfusas.

1778 m. išvyko į kelionę po Vakarų Europą, kur klausėsi architektūros paskaitų, susipažino su žymiausių to meto architektų kūryba. Pusantrų metų studijavo Paryžiaus Karališkojoje meno akademijoje pas įžymiausius to meto architektus J.Suflo ( 1713- 1780 m.), žinomą kaip Paryžiaus Panteono statytoją, K.N.Ledu ( 1736- 1806 m.), J. Rondele ( 1743- 1829 m.). Vėliau išvyko į Romą ir praleidęs užsienyje ketverius metus grįžo į Lietuvą.

Vilniuje kartu su Martynu Knakfusu tapo Ignoto Masalskio Verkių ansamblio statybos architektu. Vadovavo Vilniaus katedros rekonstrukcijai, už kurios projektą Stanislovo Augusto Poniatovskio buvo apdovanotas medaliu. 1785 m. pakanclerio Jurgio Chreptavičiaus pavedimu perstatė Vilniaus rotušę.

1789 m. už architektūros nuopelnus Seimo jam suteiktas bajoro titulas, o vyskupas Masalskis iš vyskupijos valdų paskyrė jam iki gyvos galvos dalį Šešuolių seniūnijos žemių, Bernatkų palivarką (kurį jis vadino Laura), esantį Braclavo apskrityje, ir mūrinį namą penkiasdešimčiai metų Vilniuje, Šv. Jono gatvėje, Žydų skersgatvio kampe.

1789- 1794 m. Gucevičius dėstė kartografiją ir karo inžineriją (nuo 1793 m. - civilinės architektūros profesorius), 1793 metais parengė architektūros dėstymo programą.

Laurynas Gucevičius dalyvavo 1794 m. sukilime. Organizavo Vilniaus civilinę gvardiją, kuriai ir vadovavo, kautynėse prie Ašmenos buvo sunkiai sužeistas.

Laurynas Gucevičius po sunkios ligos mirė 1798 m. gruodžio 21 d. Vilniuje. Palaidotas kapinėse prie Šv. Stepono bažnyčios (Geležinkelio g. 39). 1865 m. šios kapinės buvo uždarytos. Sovietmečiu Šv. Stepono bažnyčia bei greta esančios kapinės buvo suniokotos, todėl architekto tiksli kapo vieta nėra žinoma, palaikai nėra surasti. Bažnyčios pašonėje įkastas kryžius su architekto vardu tik simbolinis.

Pagal kitus duomenis, Laurynas Gucevičius buvo palaidotas Rasų kapinėse. 1856 m. A. Kirkoro išleistoje knygoje „Pasivaikščiojimai po Vilnių", autorius aprašydamas Rasų kapines rašo: Čia ilsisi architektas Laurynas Gucevičius, kuris taip papuošė Vilnių ir Lietuvą.

Laurynas Gucevičius 1786 m. kovo 3 d. Vilniaus katedroje susituokė su Teofile Hermanovskyte. Su ja susilaukė septyneto vaikų.

Suprojektuoti pastatai

Manoma, kad Laurynas Gucevičius kūrė projektus žinomoms didikų giminėms - Radviloms, Sapiegoms, Pacams, Tyzenhauzams ir kitiems.

Lauryno Gucevičiaus kūryba labai svarbi daugeliui klasicizmo laikotarpio Lietuvos, Lenkijos architektų. Iš jo darbų mokėsi vėlesnės Lietuvos architektų kartos. Architekto darbams būdingas formų didingumas, tūrių monumentalumas, statinio ryšys su aplinka, savitas antikinių architektūros formų traktavimas.

Laurynas Gucevičius gimė Migonių kaime, Kupiškio rajone. Jo gimtinės vietoje 1978 m. pastatytas atminimo paminklas (paminklo autorius skulptorius Petras Aleksandravičius, architektas Vytautas Gabriūnas), 1993 m. paminklas įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 16526).

1997 m. Kupiškio mokyklai suteiktas Lauryno Stuokos-Gucevičiaus vardas, 2000 m. tapo gimnazija. 2017 m.prie mokyklos atkeltas paminklas (skulptorius Vaclovas Krutinis), 1993 m. paminklas įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 15506). Jo vardu pavadinta Kupiškio miesto centrinė aikštė ir gatvė.

Palėvenės Šv. Domininko bažnyčioje atidengtos atminimo lentos Lauryno Gucevičiaus krikšto jubiliejaus proga.

Paminklas Laurynui Gucevičiui (Liejyklos g. 4)

1984 m. Vilniuje, priešais Šv. Kryžiaus (Bonifratų) bažnyčią (S. Daukanto a., „Senamiesčio seniūnija") trikampėje aikštelėje pastatytas paminklas Laurynui Gucevičiui įamžinti. Gipso skulptūrą sukūrė skulptorius Vladas Vildžiūnas, aikštelę suplanavo architektai Rimantas Dičius ir Aleksandras Lukšas. V. Vildžiūnas apie L. Gucevičiaus paminklą rašė: „Paminklas L. Stuokai-Gucevičiui ... - abstrakčios konstrukcijos metamorfozė į figūrą ir portretą. Projekte L. Stuokai-Gucevičiui figūros poza griežta, santūri. Kompozicija daugiau koncentriška, padiktuota būsimos paminklo vietos". Paminklo kūrimą sunkino portretinės medžiagos nebuvimas. Buvo remtasi V. Budreikos atrastu mažu gipsiniu L. Gucevičiaus biustu ir asmeniška, daugiaplane kūrėjo vizija.

Kai 1775 m. Edukacinė komisija įsigijo į rytus nuo M. K. Sarbievijaus kiemo esantį namą, universiteto rūmų kompleksas prasiplėtė iki Pilies gatvės. Po XIX a. perstatymų šioje vietoje susiformavo uždaras puikios akustikos kiemas. Jis pavadintas universiteto profesoriaus Lauryno Gucevičiaus vardu. Kiemo pastatuose buvo įkurta Lietuvos artilerijos kadetų mokykla, kurioje matematikos, topografijos ir fortifikacijos paskaitas skaitė L. Stuoka-Gucevičius. Ant šiaurinio korpuso sienos pritvirtinta jam skirta memorialinė lenta, kurią sukūrė skulptorius Konstantinas Bogdanas. Kiemas restauruotas 1971-1973 m. pagal architektės Eugenijos Urbonienės projektą. Atkasus ir restauravus gotikinius rūsius, įrengta studentų kavinė „Žaltvykslė" (dabar restoranas „Aula"), kamerinis teatras. Ilgas, siauras koridorius jungia šį kiemą su Arkadų kiemeliu. Šiuo metu čia įsikūręs Orientalistikos centras, rūsyje veikia studentų teatras.

Lauryno Gucevičiaus bareljefas Juozo Balčikonio gimnazijos kiemelyje, atidengtas 2003 m. (autorius Vytautas Tallat-Kelpša). Bareljefas - gimnazijos abiturientų ir jų tėvų dovana mokyklai.

Lauryno Gucevičiaus vardu gatvės pavadintos - Vilniuje, Kupiškyje ( aikštė), Migonyse.

1. Palėvenės RKB gimimo, santuokos ir mirties metrikų knyga, 655 įrašas, 96 psl.: lot. 1753 5ta Augusti babtisavi infantem n(omi)ne Laurentium Patris Symoni Masulis et Matris Catharinae Masulowa de villa Migance LL (krikšto tėvai) Georgius Malenonis cum Anna Baltuszucia de Parapia Lukouni

2. Vyskupas Ignas Jokūbas Masalskis Archyvuota kopija 2012-03-16 iš WebCite projekto

3. Vilnijos vartai, Laurynas Gucevičius (Stuoka-Gucevičius)

4. Adomas Honoris Kirkoras, „Pasivaikščiojimai po Vilnių" Vilnius, Mintis, 2012 m. 221 psl. ISBN 978-5-417-01035-4

5. Rūta Janonienė. Kostrovickiai iš Arnionių - šeima, padėjusi išsaugoti Lauryno Gucevičiaus atminimą. Vilniaus dailės akademijos dailėtyros institutas, Acta Academiae artium Vilnensis/ 86-87, 2017.

6. http://www.vilniusgo.lt/2016/10/18/skulptura-skirta-laurynui-guceviciui/

7. https://www.vu.lt/apiemus/istorija/universiteto-rumai

8. https://paneveziokrastas.pavb.lt/atminimo-zenklai/lauryno-stuokos-guceviciaus-bareljefas/

# data[].attributes.attachment_link.description
Laurynas Gucevičius (krikštytas 1753 m. rugpjūčio 5 d. - 1798 m. gruodžio 21 d.) - lietuvių architektas, brandžiojo klasicizmo atstovas Lietuvoje. Gimė valstiečių Simono ir Kotrynos - Žekonytės Masiulienės šeimoje Migonyse (Panevėžio apskritis, Kupiškio rajonas), krikštytas Palėvenės Šv. Domininko bažnyčioje. Mokėsi Kupiškio, Palėvenės mokyklose.

# data[].attributes.body
1. Kokią reikšmė turėjo Vilniaus meno mokyklos atsiradimas?
2. Kuo žymus P. Smuglevičius?
3. Kur ryškiausiai matomi klasicizmo skulptūros bruožai?
4. Kur taikomojoje dailėje išryškėjo klasicizmo bruožai?
5. Kuo žymus Laurynas Gucevičius?
6. Kas buvo garsaus klasicizmo skulptoriaus Bertelio Torvaldseno mecenatas?
7. Kur Lietuvoje galima pamatyti Bertelio Torvaldseno marmuro bareljefą „Achilas ir Briseidė“ ir „Veneros su obuoliu“?

# data[].attributes.headline
1.išplėtė žanrų spektrą. Daugiausia plėtota istorinė tematika, vaizduoti ne tik Abiejų Tautų Respublikos praeities, bet ir to meto politiniai įvykiai, žmonės

# data[].attributes.subject
1.išplėtė žanrų spektrą. Daugiausia plėtota istorinė tematika, vaizduoti ne tik Abiejų Tautų Respublikos praeities, bet ir to meto politiniai įvykiai, žmonės

# data[].attributes.body
Kaip tai susiję su Vilniaus meno mokykla?
2. Pranciškus Smuglevičius buvo žymiausias klasicizmo dailininkas
3. Kur ryškiausiai matomi klasicizmo skulptūros bruožai?
Vilniaus katedra ,Sudervės bažnyčia, Chodkevičių rūmai.

4.Interjero apdailoje, architektūriniuose metalo dirbiniuose ,balduose ,auksakalystėje.
5.L. Gucevičius vadinamas lietuviškojo klasicizmo architektūros pradininku. Architektas siekė sukurti savą, vilnietišką klasicizmo išraišką, suteikė savo kūriniams senosios nacionalinės architektūros ir klasicizmo kūrybinių principų skambesį. Jo pastatai pasižymi paprasta ir darnia kompozicija, ramiu didingumu, puikia aplinkinės erdvės sandara, saikingu dekoru. L. Gucevičius savo sudarytoje architektūros kurso mokymo programoje teigė: „… pastato grožis, darnumas ir didingumas glūdi ne išgalvotuose pagražinimuose bei papuošimuose, bet statinio dalių santykiavime tarpusavyje ir su visuma, o nuo to priklauso ir jo stiprumas…

# data[].attributes.body
1. įgyvendinant nacionalinę švietimo programą, buvo įsteigtos  katedros, padėjusios pamatus Lietuvos profesionaliųjų architektų bei dailininkų rengimui. Vilniaus meno mokyklos atstovų suformuota meninės kūrybos kryptis veikė visą tolimesnę Lietuvos architektūros ir dailės raidą.

2. Romoje P. Smuglevičius susiformavo ir išgarsėjo kaip vienas pirmųjų XVIII a. klasicizmo stiliaus kūrėjų Europoje.

3.  Skulptūroje klasicizmo samprata nebuvo vyraujanti, grynojo stiliaus skulptūrų sukurta palyginti nedaug. Klasicizmo bruožus ryškiau atspindi tik architektūros skulptūrinis dekoras, antkapiniai paminklai, altorių skulptūra, t. p. alegorinių ir mitologinių siužetų dekoratyvinės parkų skulptūros, pagrįstos antikinių kūrinių imitavimu ar perfrazavimu, portretiniai biustai ir medalionai, kamerinės bareljefinės kompozicijos. Kaip ir tapyboje, sektinu pavyzdžiu tapo antikinė klasika, siekta meninės raiškos vientisumo, racionalaus harmoningo meninio pavidalo.

4.Klasicizmo bruožai ryškiausi interjerų apdailoje, su architektūra susijusiuose metalo dirbiniuose, balduose, keramikoje ir auksakalystėje.

5. L. Stuoka-Gucevičius. Architektas, žymiausias Lietuvos klasicizmo atstovas.
Stuoka-Gucevičius suprojektavo ir rekonstravo Vilniaus rotušę, Vilniaus Katedrą, Verkių rūmų kai kuriuos pastatus: centrinius rūmus, paviljoną, malūną, smuklę.
Sudarė Vilniaus vakarinės dalies topografinį planą,  suprojektavo Vidžių (Baltarusija) teismo rotušę, miesto viršininko namus, užvažiuojamuosius namus.
Pagal L. Stuokos-Gucevičiaus projektą XVIII a. pabaigoje rekonstruota Raudonės pilis.

# data[].attributes.body
1. Kokią reikšmė turėjo Vilniaus meno mokyklos atsiradimas?

Vilniaus meno mokyklos atstovų suformuota meninės kūrybos kryptis veikė visą tolimesnę Lietuvos architektūros ir dailės raidą. Parengė žymius Lietuvos dailininkus.

2. Kuo žymus P. Smuglevičius?

Jis yra žymiausias nacionalinės dailės mokyklos pradininkas, pirmasis Vilniaus universiteto piešimo ir tapybos katedros vadovas, klasicizmo atstovas pakreipęs lietuvių dailės raidą kūrybingo realizmo keliu.

3. Kur ryškiausiai matomi klasicizmo skulptūros bruožai?
Klasicizmo skulptūra sekė antikiniu menu.
Glotnus, poliruotas marmuro paviršius, tiksliai paryškinti siluetai suteikia statuloms šaltumo. Idealizuoti veido bruožai, figūrų gestai santūrūs, kaip antikinės kolonos ištįsę grakščios skulptūros.
P.Smuglevičius antikvaro L.Mirio užsakymu nupiešė keletą mitologinių skulptūrų Vatikano muziejaus albumams.

4. Kur taikomojoje dailėje išryškėjo klasicizmo bruožai?

18 a. ketvirto ketvirčio Lietuvos taikomojoje dailėje ryšku tik kai kurie klasicizmo elementai.

Klasicizmo bruožai ryškiausi interjerų apdailoje, su architektūra susijusiuose metalo dirbiniuose, balduose, keramikoje ir auksakalystėje. Įvairios paskirties baldai buvo gaminami miestų cechuose, manufaktūrose ir dvarų dirbtuvėse, nemažai buvo įvežtinės produkcijos. Baldams būdinga aiški konstrukcija, gana tiesios linijos, faneravimas vietine ir įvežtine medžiaga, intarsijos ir kitų technologijų dekoras. Populiari buvo keramika. Plito antikinių indų formos keramikos dirbiniai

5. Kuo žymus Laurynas Gucevičius?

Vilniuje tapo Ignoto Masalskio Verkių ansamblio statybos architektu. Vadovavo Vilniaus katedros rekonstrukcijai, už kurios projektą buvo apdovanotas medaliu. Turėjo daug architektūros nuopelnų.
Lauryno Gucevičiaus kūryba labai svarbi daugeliui klasicizmo laikotarpio Lietuvos, Lenkijos architektų. Iš jo darbų mokėsi vėlesnės Lietuvos architektų kartos.

.

# data[].attributes.body
išplėtė žanrų spektrą. Daugiausia plėtota istorinė tematika, vaizduoti ne tik Abiejų Tautų Respublikos praeities, bet ir to meto politiniai įvykiai, žmonės. Suklestėjo portretas, greta pasaulietinio ir istorinio, plito mitologinio portreto žanras. Pradėta vaizduoti ne tik diduomenės, aukštas valstybines pareigas užimančius žmones, bet ir mokslo, meno, t. p. miestiečių ir valstiečių luomo atstovus. Pakito ir meninė raiška.

# data[].attributes.headline
1. Vilniaus mẽno mokyklà, Vilniaus universiteto dailės ir architektūros katedrų, veikusių 1793–1832, sąlygiškas pavadinimas. Terminu apibūdinamos Tapybos ir piešimo, Skulptūros, Grafikos ir Architektūros katedros. Architektūros katedroje dėstė Jos istorija, profesoriai ir mokiniai (1928). Su Vilniaus meno mokykla savo ištakas simboliškai sieja Vilniaus dailės akademija.

# data[].attributes.subject
1. Vilniaus mẽno mokyklà, Vilniaus universiteto dailės ir architektūros katedrų, veikusių 1793–1832, sąlygiškas pavadinimas. Terminu apibūdinamos Tapybos ir piešimo, Skulptūros, Grafikos ir Architektūros katedros. Architektūros katedroje dėstė Jos istorija, profesoriai ir mokiniai (1928). Su Vilniaus meno mokykla savo ištakas simboliškai sieja Vilniaus dailės akademija.

# data[].attributes.body
Ir kokia REIKŠMĖ Vilniaus meno mokyklos?
2. Pranciškus Smuglevičius (1745–1807). Žymiausias klasicizmo dailininkas Lietuvoje. Romoje P. Smuglevičius susiformavo ir išgarsėjo kaip vienas pirmųjų XVIII a. klasicizmo stiliaus kūrėjų Europoje.

3. Klasicizmo bruožus ryškiau atspindi tik architektūros skulptūrinis dekoras, antkapiniai paminklai, altorių skulptūra, t. p. alegorinių ir mitologinių siužetų dekoratyvinės parkų skulptūros, pagrįstos antikinių kūrinių imitavimu ar perfrazavimu, portretiniai biustai ir medalionai, kamerinės bareljefinės kompozicijos.

4. 18 a. ketvirto ketvirčio Lietuvos taikomojoje dailėje ryšku tik kai kurie klasicizmo elementai. Klasicizmo bruožai ryškiausi interjerų apdailoje, su architektūra susijusiuose metalo dirbiniuose, balduose, keramikoje ir auksakalystėje. Baldams būdinga aiški konstrukcija, gana tiesios linijos, faneravimas vietine ir įvežtine medžiaga, intarsijos, aplikė, marketri ir kitų technologijų dekoras. Populiari buvo keramika. Plito antikinių indų formos keramikos dirbiniai, puošti girliandomis ir kitais antikinio dekoro elementais.

5. Vilniuje tapo Ignoto Masalskio Verkių ansamblio statybos architektu. Vadovavo Vilniaus katedros rekonstrukcijai, už kurios projektą Stanislovo Augusto Poniatovskio buvo apdovanotas medaliu. 1785 m. pakanclerio Jurgio Chreptavičiaus pavedimu perstatė Vilniaus rotušę.

# data[].attributes.body
Smuglevičius pirmasis Vilniaus universiteto piešimo ir tapybos katedros vadomas. Pakreipes lietuvių dailės raida kūribinko realizmo keliu. Susijes Lietuvos ir Lenkijos daile su šviečiamojo amžiaus Europos menu.

# data[].attributes.headline
1.Kokią reikšmė turėjo Vilniaus meno mokyklos atsiradimas?

# data[].attributes.subject
1.Kokią reikšmė turėjo Vilniaus meno mokyklos atsiradimas?

# data[].attributes.body
Padėjo išplėsti Žandrų spektrą, Lietuvoje. Buvo pradėta rengti profesonalius dailininkus bei arhitektus. Šio universiteto atsiradimas labai nulėme tolimesnę Lietuvos arhitektūra.

# data[].attributes.body
Įžymiausias Lietuvos klasicizmo dailininkas. Didžiąją dailininko kūrybos dalį sudaro religinė tapyba Senojo ir Naujojo testamentų siužetais, šventųjų paveikslai, taip pat istorinio, mitologinio, alegorinio ir portretinio žanro kūriniai.

# data[].attributes.headline
3.Kur ryškiausiai matomi klasicizmo skulptūros bruožai?

# data[].attributes.subject
3.Kur ryškiausiai matomi klasicizmo skulptūros bruožai?

# data[].attributes.body
Atveštuose antikinėse skulptūrose ar jų kopijose, klasicistiniuose taikomosios dailės kūriniuose.
Skulptūroje klasicizmo samprata nebuvo vyraujanti, grynojo stiliaus skulptūrų sukurta palyginti nedaug.
Klasicizmo bruožus ryškiau atspindi tik architektūros skulptūrinis dekoras, antkapiniai paminklai, altorių skulptūra.

# data[].attributes.body
Klasicizmo bruožus ryškiau atspindi tik architektūros skulptūrinis dekoras, antkapiniai paminklai, altorių skulptūra, t. p. alegorinių ir mitologinių siužetų dekoratyvinės parkų skulptūros, pagrįstos antikinių kūrinių imitavimu ar perfrazavimu, portretiniai biustai ir medalionai, kamerinės bareljefinės kompozicijos. Kaip ir tapyboje, sektinu pavyzdžiu tapo antikinė klasika, siekta meninės raiškos vientisumo, racionalaus harmoningo meninio pavidalo.

# data[].attributes.body
Klasicizmo bruožai ryškiausi interjerų apdailoje, su architektūra susijusiuose metalo dirbiniuose, balduose, keramikoje ir auksakalystėje. Įvairios paskirties baldai buvo gaminami miestų cechuose, manufaktūrose ir dvarų dirbtuvėse, nemažai buvo įvežtinės produkcijos. Baldams būdinga aiški konstrukcija, gana tiesios linijos, faneravimas vietine ir įvežtine medžiaga, intarsijos, aplikė, marketri ir kitų technologijų dekoras.

# data[].attributes.body
Vilniuje kartu su Martynu Knakfusu tapo Ignoto Masalskio Verkių ansamblio statybos architektu. Vadovavo Vilniaus katedros rekonstrukcijai, už kurios projektą Stanislovo Augusto Poniatovskio buvo apdovanotas medaliu. 1785 m. pakanclerio Jurgio Chreptavičiaus pavedimu perstatė Vilniaus rotušę. Laurynas Gucevičius dalyvavo 1794 m. sukilime. Organizavo Vilniaus civilinę gvardiją, kuriai ir vadovavo, kautynėse prie Ašmenos buvo sunkiai sužeistas.

# data[].attributes.headline
4.Kur taikomojoje dailėje išryškėjo klasicizmo bruožai? 

# data[].attributes.subject
4.Kur taikomojoje dailėje išryškėjo klasicizmo bruožai? 

# data[].attributes.body
Taikomosios dailės raidą spartino 18 a. susikūrusios dailiųjų dirbinių manufaktūros ir dvarų dirbtuvės.
Baldams būdinga aiški konstrukcija, gana tiesios linijos, faneravimas vietine ir įvežtine medžiaga, intarsijos, aplik, marketri ir kitų technologijų dekoras. Klasicizmo elementai išryškėjo auksakalių dirbiniuose. Įsivyravo masyvūs geometrinių formų, menkai puošti stalo indai, jų dekorui taikyta štampuotos detalės. Labai išpopuliarėjo dideli metalo indai.

# data[].attributes.body
Lietuvių architektas, brandžiojo klasicizmo atstovas Lietuvoje,
statė Vilniaus katedrą, rotušę, Verkių rūmų ansamblį, gyvenamuosius namus Vilniuje, Kretingoje.