# data[].attributes.headline
Magnus Bang, Marina Veis Høi og Frederik Kjærgaard Bonde

# data[].attributes.subject
Magnus Bang, Marina Veis Høi og Frederik Kjærgaard Bonde

# data[].attributes.body
Herman Bangs lighus

Teksten har en god fremdrift. I anslaget får vi at vide, hvad artiklen vil handle om, men det bliver omtalt med mystik. Hvad kommer vi til at se?

Eksempel:
,,Og viste man Dem også - lighuset?" ,,Nej, lighuset så jeg ikke." Spørgeren smilede, og mens han slog asken af sin cigar, tilføjede han: Jeg tænkte det - det ligger jo også lidt afsides."

Herman Bang er rigtig god til at sætte scenen i lighuset og komme med betragtninger/observationer. Som læser er det nemt at sætte sig ind I de tanker og følelser, som er forbundet med lighuset.

Eksempel:

Slægtningene sidder uden for bag portiéren, de kryber sammen, de ligesom gemmer sig for hinanden, og uroen, der snart jager som tusind hamrende pulsslag, snart samler sig som i et gispende sting, lader hjerterne snart slå hurtigt, snart stå stille. Og mens de lytter, mens de skræmmende ører lader tavsheden tale i feber som de hamrende pulse, er det, som om døden lagde sig dræbende overalt.

På samme måde er Herman Bang dygtig til at skildre, hvor forfærdeligt et sted lighuset er. som læser er vi ikke et sekund i tvivl om, hvor ubehageligt det er at opholde sig i lighuset.

Eksempel:
Det højtidelige er borte, det ærefrygtindgydende er flygtet med det skræmmende. Hvor er vel dødens højtidsfuldhed, hvor dens ensomhed her, hvor legeme ligger pakket til legeme, krop ved krop. Det synes alt for længe, siden sjælen flygtede fra disse legemer. Og dog, hvilke dramaer har ikke disse vægge rummet! Her, hvor alle de ubekendte forulykkede, de ubekendte druknede, de ubekendte selvmordere lægges ind. Kunne der tales, ville vi vel finde, at vi stod på den sidste station, hvor de mødes, der har lidt meget. Men selve lidelsen er død på dette sted, man tænker ikke på den, den glider fra én.

# data[].attributes.headline
Caroline Matilde Maigaard og Signe Birk Backs

- Herman Bang bruger meget sammenligninger, som gør et noget abstrakt begreb som døden til noget mere konkret. Han maler billeder, som vi kender fra hverdagen. Fx "På de bakker lægger man ligene ligesom oste i ostekammeret". Vi danner selv billederne i hovedet, og det bliver mere håndgribeligt.

- Fokus-greb: jeg-person, personlig stemme og personlig skildring. 

- Der er en tydelig vekslen mellem iagttagelse/beskrivelse og forfatterens egen tolkning/refleksion. Dette ses fx på s. 3 i de to sidste afsnit. Første afsnit indledes med "Bakke ved bakke … etc." Her beskriver Herman Bang ret nøgternt, hvad han ser.
I andet afsnit kommer hans egne personlige tanker og tolkninger i spil: "Og mens man stirrer på disse legemer .. etc."

# data[].attributes.subject
Caroline Matilde Maigaard og Signe Birk Backs

- Herman Bang bruger meget sammenligninger, som gør et noget abstrakt begreb som døden til noget mere konkret. Han maler billeder, som vi kender fra hverdagen. Fx "På de bakker lægger man ligene ligesom oste i ostekammeret". Vi danner selv billederne i hovedet, og det bliver mere håndgribeligt.

- Fokus-greb: jeg-person, personlig stemme og personlig skildring. 

- Der er en tydelig vekslen mellem iagttagelse/beskrivelse og forfatterens egen tolkning/refleksion. Dette ses fx på s. 3 i de to sidste afsnit. Første afsnit indledes med "Bakke ved bakke … etc." Her beskriver Herman Bang ret nøgternt, hvad han ser.
I andet afsnit kommer hans egne personlige tanker og tolkninger i spil: "Og mens man stirrer på disse legemer .. etc."

# data[].attributes.headline
Emilie Fog, Frida Fisker, Maria Boring og Victoria Hertz 

# data[].attributes.subject
Emilie Fog, Frida Fisker, Maria Boring og Victoria Hertz 

# data[].attributes.body
1: Herman Bang skriver nærmest i lysglimt. Vi får hele tiden en fornemmelse af noget - for så at gå videre til en ny betragtning eller tanke:

” Vi gik ned ad gange, ned ad trapper, over gårde, gennem smøger. Lighuset lå virkelig afsides: de døde får ikke lov til at forstyrre de levende. Det er så naturligt, at man lægger det afsides: i hospitalerne skyr man døden. Hvor angst og overtro lader alle dø, har skinnet bortskaffet døden. Er man velhavende nok til at have eneværelse, kan man selv dø - ens nabo dør aldrig. Man har hørt ham jamre dag og nat, og hans jamren har forjaget søvnen, man har hørt hans stønnen, når man blundede, hans kasten sig har vækket én af feberdøsen”

2: Han veksler mellem at skrive jeg, man og vi. På den måde er teksten sommesteder passiv, men samtidigt giver "vi'et" en samfundskontekst - hvordan samfundet håndterer liget. Det skaber en samhørighed i teksten. Denne tur i lighuset er os alle vedkommende.

” Man bliver, stillet ansigt til ansigt med disse sorte bakker, besynderligt uimodtagelig og følelsesløs, og egentlig ser man intet andet end selve dødheden. Vi påvirkes kun af afsjæletheden ved disse legemer, som hverken skræmmer eller indjager frygt, de er for døde dertil”

3: Han varierer teksten med dialog og observationer. Det skaber et flow og gør teksten lettere fordøjelig. Især når det er et meget alvorligt emne.

”Her er vist mange i dag," sagde min ledsager og tog om lagenet. Der var tre rækker bakker, sorte med en hulning i midten: tre rækker lige over hinanden ligesom i bagerierne eller i herregårdsmejerier. På de bakker lægger man ligene ligesom oste i ostekammeret. Der var ingen lig i den øverste række, og min fører bøjede sig for at se. ,,Her ligger adskillige," sagde han”

# data[].attributes.body
1. Fokusgreb. Vi har en jeg-person, og han giver dermed teksten en personlig stemme: "Jeg ved ikke, hvad jeg havde ventet, men jeg tilstår, jeg frygtede, jeg ville vende om."

2. Sammenligninger:  Herman Bang benytter sig også af sammenligninger, hvilket kan ses på brugen af sammenligningsmarkøren ”ligesom”:

"…og deres munterhed er så kåd, ligesom rækker næse ad den død, de er undsluppet."

3. Beskrivelser. Forfatteren har gjort sig mange observationer, som han skriver ned, og man sidder derfor og føler, at man er der: "Ud af de udtungede ærmer stikker et par hænder, så magre og blå-gule, med huden i sorte rynker om nogle krogede fingre. Hvor dette legeme må være forfærdende magert. Føreren løfter sveddugen. Ligets øjne er gået op, dækkede med mat skum stirrer de imod én. læberne falder ind om gummerne, kinderne er hule, blå-gule. Og det gamle billede er på samme tid et billede på fred og tilintetgørelse."

# data[].attributes.body
Herman Bang reportage Fra Lighuset

1: Bang besjæler en masse følelser, gør dem til aktive handlinger. Eksempelvis når han skriver om at ”frygten langs væggene stivner”, ”uroen, der snart jagter” og ”Tausheden tale i Feber”.

2: Teksten gør brug af patos og appellerer til læserens sympati med afdøde. I hvert fald døde som tilsyneladende ikke har nogle efterladte, til at sørge over sig. Det sker fx i følgende sætning: ”Man faar altid en saa brændende Lyst til at lægge en stakkels Blomst paa en saadan ubekjendt Kiste.” og endnu mere udtalt sidst i samme afsnit: ”Et Fader vor, et Farvel fra et Liv, der maaske var en kummerlig Dag med en Aften i Ensomhed.”

3: Sammenligning. Bang beskriver den sidste del af sin reportage ved hjælp af en effektiv og kvalmende sammenligning. Ligene der ligger på bakker bag forhæng, beskrives ved at fremkalde billeder af brød hos en bager og oste i et mejeri, der stables på en lignende måde. Bang formår sådan at skabe en sammenhæng mellem noget velkendt og det mindre kendte lighus.

# data[].attributes.headline
Martin Christensen
(Martin på den oprindelige padlet)

# data[].attributes.subject
Martin Christensen
(Martin på den oprindelige padlet)

# data[].attributes.body
1. Han får dialogerne til fungerer rigtig godt. På en måde siger de ikke så meget, men mellem linjerne siger de rigtig meget.

2. Han leger også meget med tempoet, som fungerer rigtig godt, og driver på en måde læseren igennem teksten. Han gør det med at varierer sætningensopbygningen fra kort til lang, men også med opremsninger og gentagelser.

3. Så har han generelt også rigtig mange gode observationer med. Han er god til at sætte scenen og stemningen, så læseren bliver grebet og ført igennem teksten

# data[].attributes.body
1. Herman Bang skriver med en speciel rytmen i sin tekst. Der er både opremsninger og korte og lange sætninger. Det giver en læselyst, som er mange år forud for sin tid. Han afveksler mellem svære og lette sætninger. De lange sætninger leverer mere information end de korte, mens de korte sætninger tager læseren i hånden og sørger for, at det ikke bliver for tungt at læse.

2. Han laver mange personificeringer og besjælinger. Eksempelvis:

"Murstenene grinede" og "døden lagde sig dræbende på alt".

På den måde får Bang skabt en stemning, hvor for eksempel døden eksisterer som en fysisk ting, selvom det er et abstrakt koncept. Det giver teksten liv og igen øger læsevenligheden.

3. Han er også dygtig til at skabe levende scener og beskrivelser af lighuset. Det er godt, han gør det, fordi langt de fleste læsere ikke ved, hvordan et lighus ser ud. Han gør det eksempelvis her:

"Det højtidelige er borte, det ærefrygtindgydende er flygtet med det skræmmende. Hvor er vel dødens højtidsfuldhed, hvor dens ensomhed her, hvor legeme ligger pakket til legeme, krop ved krop. Det synes alt for længe, siden sjælen flygtede fra disse legemer."

Her formår han at beskrive stemningen i lighuset som et skræmmende sted. Det er især beskrivelserne af de døde kroppe side om side, der nærmest giver et gys i læseren.

# data[].attributes.body
1. Han gør brug af sanserne. Se:
"Den Kiste, som staar her, er aaben, og med den sky Nysgjerrighed, hvormed vi al- tid maale en Døds Former under Lagenet, stirrer jeg hen: Folden fra Foden ned, Knæet, Linien over Brystet, Sveddugen, der topper sig om Næsen. Ud af de udtun- gede Ærmer stikker et Par Hænder, saa magre og blaagule, med Huden i sorte Ryn- ker om nogle krogede Fingre."
lugte/føle:
"Og saa er Luften tung og fugtig og forgjemt som her."

2. Hans dialoger: Der er meget rytme, en "flydende bevægelse i dem"

3. Pudsige sammenligninger, der liver læseren op:

"Der var tre Rækker Bakker, sorte med en Hulning i Midten: tre Rækker lige over hinanden lige som i Bagerierne eller i Herregaards-Meierier. Paa de Bakker lægger man Ligene lige som Oste i Ostekamret."

# data[].attributes.body
1.    Som læser kom vi tættere og tættere på liget. Man har hele tiden fornemmelse af, at der skal ske noget, men Bang ”holder læseren hen”. Trækker turen ud. Det hele foregår meget beskrivende, så man nærmest føler, man er der. Eksempelvis:

Vi gik ned ad gange, ned ad trapper, over gårde, gennem smøger. Lighuset lå virkelig afsides: de døde får ikke lov til at forstyrre de levende. Det er så naturligt, at man lægger det afsides: i hospitalerne skyr man døden. Hvor angst og overtro lader alle dø, har skinnet bortskaffet døden. Er man velhavende nok til at have eneværelse, kan man selv dø - ens nabo dør aldrig. Man har hørt ham jamre dag og nat, og hans jamren har forjaget søvnen, man har hørt hans stønnen, når man blundede, hans kasten sig har vækket én af feberdøsen.

Først og fremmest bliver man fysisk taget med ned af trapperne, over gården og gennem smøger. Men også igennem tankegangen, som kommer i løbet af turen.

2.    Som læser ved man ikke mere end fortælleren. Det er med til at fastholde læseren, fordi man sidder med samme spørgsmål som fortælleren. Eksempelvis:

Så da vi skulle køre, faldt mit øje på en besynderlig udstilling på et bord i gården: støvler med oprevne skafter, strømper, uldklæder.

,,Hvad er det?" spurgte jeg.

,,Det er - de klæder, de havde på," sagde strandfogden og pegede over mod lighuset. ,,Ja så" - og jeg så igen på de opsprættede støvler, på de frosne klæder

,,De forstår, vi har måttet sprætte det af dem," sagde strandfogden.

Et eksempel hvor man først undrer sig, fordi fortælleren undre sig, og derefter får man svar sammentid med fortælleren.

3.    Teksten gør også brug af fokusgreb. Eksempelvis:

Bundet af dette billede standsede jeg foran ligstuedøren, indtil min fører havde skubbet mig ind i et rum, hvor der var mere end halvvejs tusmørke. Når man havde vænnet sig til mørket, så man på hver sin side et snavset, gråt, fugtigt lagen, ophængt på en jerntråd. Bag de forhæng lå ligene.

,,Her er vist mange i dag," sagde min ledsager og tog om lagenet.

Sætningen ”her er vist mange i dag”, er med til at forankre budskabet om, at det er hverdag for de arbejdende i lighuset. De er vandt til at se lig og snakker om dem, som var der mange mennesker til et event. Noget så voldsomt som lig bliver almindeliggjort og er for dem ikke noget særligt.

# data[].attributes.body
Formgreb: Forfør i indledningen (læserens nysgerrighed bliver vakt).

,,Men så De nu også alt?" spurgte embedsmanden. ,,Det tror jeg. Jeg så, hvad man viste mig." ,,Og viste man Dem også - lighuset?" ,,Nej, lighuset så jeg ikke."

Formuleringsgreb: Rytme. Vi går med Herman Bang hen til lighuset. Fokusgreb: forankrer budskabet i en konkret virkelighed. Lighuset er ikke det sted, man opsøger frivilligt.

”Vi gik ned ad gange, ned ad trapper, over gårde, gennem smøger. Lighuset lå virkelig afsides: de døde får ikke lov til at forstyrre de levende.

Abstraktionsstigen: Den store fortælling om, at vi alle skal dø. Nogle kommer til at dø på en måde, og andre på andre måder.

”Man kalder døden med så mange navne: bleg og rædselsfuld og kold og gusten; den onde og tunge; mild og den svære og tavse; vanskelig og den sejrrige og stærke. Og alt kan det være sandt. Men dog maler intet tillægsord døden, når den er nøgen som her: fredelig er ikke nok, stille giver intet, rolig alt for lidt. Død er døden - og man giver den kun ved sit eget navn.”

Formuleringsgreb: sammenligning. Der er et behov for at have et system, selvom det handler om døde mennesker.

”På de bakker lægger man ligene ligesom oste i ostekammeret.”

# data[].attributes.headline
Karl Emil Frost og Marie Hobitz Filtenborg

# data[].attributes.subject
Karl Emil Frost og Marie Hobitz Filtenborg

# data[].attributes.body
Bang benytter sig af gentagelser for at skabe rytme, og dette er et formuleringsgreb. Dette ses især i dette afsnit; "Her er dødt. Hverken uhyggeligt eller højtideligt eller skrækkeligt, kun dødt. Disse sammenhobede lig er kun døde legemer. Hvor fjernt fra de dødssenge, vi bereder vore døde" • Teksten benytter sig lejlighedsvist af mange adjektiver; "Ud af de udtungede ærmer stikker et par hænder, så magre og blå-gule, med huden i sorte rynker om nogle krogede fingre". -Observationerne i teksten underbygger pointen med at gemme døden væk. Dette ses eksempelvis ved, at lighuset ligger afsides rent fysisk, på samme måde, som døden gemmes væk i sindet. Alle observationerne af vaagekonen og portøren understøtter, at personalet ihærdigt forsøger at skjule dødens tilstedeværelse for patienterne. Det gør Bang for at vise, hvordan der er en modvilje mod at forhold sig til døden. Selv på et hospital, hvor den er meget nærværende.
»Hvem var det, de bar … i det Lagen?« kan Stuekonen ikke erindre det; og tilføier han: »Jo, ham, Portørerne bar«, siger hun:
»Ak – ham – han skulde i Bad.«
Teksten er opbygget i et tydeligt før og efter. Efter at have skrevet om sit seneste besøg på hospitalet indleder teksten med en dialog. Også dialogen styrker vinklen, fordi der er en grund til, at skribenten ikke blev vist lighuset.

# data[].attributes.headline
Line Søndergaard Hansen og Bella Louis-Jensen

# data[].attributes.subject
Line Søndergaard Hansen og Bella Louis-Jensen

# data[].attributes.body
,,Ja, så ser vi det i dag." Jeg så lidt på ham, noget usikkert. Hans øjne lå fast på mig. ,,Ja," sagde jeg så, men lyden kom lidt spædt og famlende.-

Herman Bang skriver sig selv ind i historien. Han oplever selv handlingen på det konkrete plan og har en personlig stemme. Han leger med skribentrollen.

Vi gik ned ad gange, ned ad trapper, over gårde, gennem smøger.

Opremsningen skaber et tempo i læsningen. På blot en linje fortæller han at de gik rigtig rigtig langt, for at nå hen til lighuset. Samtidig formår han stadig at give læseren et billede på nethinden.

Slægtningene sidder uden for bag portiéren, de kryber sammen, de ligesom gemmer sig for hinanden, og uroen, der snart jager som tusind hamrende pulsslag, snart samler sig som i et gispende sting, lader hjerterne snart slå hurtigt, snart stå stille. Og mens de lytter, mens de skræmmende ører lader tavsheden tale i feber som de hamrende pulse, er det, som om døden lagde sig dræbende overalt.

Her anvender Herman Bang sanser, metaforer og sammenligninger på et abstrakt billedplan for at beskrive stemningen og følelsen så malende som muligt.

# data[].attributes.body
Herman Bang gør stor brug af fokusgrebet. Han er omdrejningspunktet i sin egen fortælling, og man hører hele tiden hans refleksioner. Han nævner I starten, han i et tidligere skriv havde fået meget ros for at have ”set godt – og malet sympatisk”. Det er også hans styrke i denne tekst.

Han beskriver alt, både den konkrete handling, så man føler det nærmest er filmet og man er med helt tæt på – men også refleksioner maler han:
”Så bliver der stille. Og efterhånden som man lytter til den nye tavshed, vokser den nye skræk. Man frygter stilheden, man giver den et ængsteligt navn, man aner, hvad den dækker Men når man spørger ligegyldigt for ikke at forråde sin skræk, fortæller vågekonen, mens hun letter ved puderne, at ,,patienten" har fået morfin. Og hun finder på påskud for portørernes skridt langs gangen, for klorlugten og for flytningen af sengen.”

Formgreb:

Bang forfører i indledningen ved, gennem dialog, at skabe noget mystik om det her lighus. I midten fastholder han ved at reflektere over ’døden’, både konkret og abstrakt. I slutningen bliver forløsningen skabt, da han kommer ind i lighuset.

Til sidst i teksten skriver Bang: ”Men et indtryk bevares. Man kalder døden med så mange navne: bleg og rædselsfuld og kold og gusten; den onde og tunge; mild og den svære og tavse; vanskelig og den sejrrige og stærke. Og alt kan det være sandt. Men dog maler intet tillægsord døden, når den er nøgen som her: fredelig er ikke nok, stille giver intet, rolig alt for lidt.” Bemærkelsesværdigt, at en der ’maler’ så godt og er så god til at bruge tillægsord alligevel kommer til kort, når døden, som han oplever den her, skal beskrives.

# data[].attributes.headline
Nicolai Andersen og Luke David Brown 

1.  Formuleringsgreb - Herman Bang benytter sig af formuleringsgreb. Eksempelvis i sekvensen hvor han beskriver lighuset med ordene: "På de bakker lægger man ligene som oste i ostekammeret", hvor man skaber et billede for læseren om lighusets udseende.
 
2. Hans beskrivelse af kroppene bliver meget logos baseret. Han skriver: "Hvor er vel dødens højtidsfuldhed, hvor dens ensomhed her, hvor legeme bliver pakket til legeme, krop ved krop". Selvom det kan virke som en "kold og kynisk" beskrivelse af hvor alle mennesker ender er der også patos involveret, da ord som ensomhed vækker følelser i os. 

3. Herman Bang gør brug af sig selv og et minde fra klitmøller strand, hvilket er med til at give noget "ethos" til historien. Det giver noget andet end det kolde logosbaseret som jeg nævnte i punkt 2. 

# data[].attributes.subject
Nicolai Andersen og Luke David Brown 

1.  Formuleringsgreb - Herman Bang benytter sig af formuleringsgreb. Eksempelvis i sekvensen hvor han beskriver lighuset med ordene: "På de bakker lægger man ligene som oste i ostekammeret", hvor man skaber et billede for læseren om lighusets udseende.
 
2. Hans beskrivelse af kroppene bliver meget logos baseret. Han skriver: "Hvor er vel dødens højtidsfuldhed, hvor dens ensomhed her, hvor legeme bliver pakket til legeme, krop ved krop". Selvom det kan virke som en "kold og kynisk" beskrivelse af hvor alle mennesker ender er der også patos involveret, da ord som ensomhed vækker følelser i os. 

3. Herman Bang gør brug af sig selv og et minde fra klitmøller strand, hvilket er med til at give noget "ethos" til historien. Det giver noget andet end det kolde logosbaseret som jeg nævnte i punkt 2. 

# data[].attributes.headline
Morten Hermann, Diego Bønke og Mikkel Bjerg Kristensen

# data[].attributes.subject
Morten Hermann, Diego Bønke og Mikkel Bjerg Kristensen

# data[].attributes.body
Formuleringsgreb:

”Der var tre rækker bakker, sorte med en hulning i midten: tre rækker lige over hinanden ligesom i bagerierne eller i herregårdsmejerier. På de bakker lægger man ligene ligesom oste i ostekammeret”

Her bruger Herman Bang et formuleringsgreb, hvor han sammenligner ligene i lighuset med oste i et ostekammer, hvilket bidrager til at male et billede af virkeligheden i lighuset ved at sammenligne det med noget, som flere folk kan relatere til.

Appelform:

Herman Bang bruger gennem reportagen hovedsagligt brug af appelformen patos. Det kommer til udtryk, når han i sin formidling gør meget ud af at beskrive hvad han ser meget nøgternt, og på den måde skabe en stemning. På den måde bliver modtagelsen i høj grad til at dreje sig om læserens opfattelse af de syn, han beskriver:

”Det højtidelige er borte, det ærefrygtindgydende er flygtet med det skræmmende. Hvor er vel dødens højtidsfuldhed, hvor dens ensomhed her, hvor legeme ligger pakket til legeme, krop ved krop. Det synes alt for længe, siden sjælen flygtede fra disse legemer.”

Fokusgreb:

”Når man havde vænnet sig til mørket, så man på hver sin side et snavset, gråt, fugtigt lagen, ophængt på en jerntråd. Bag de forhæng lå ligene. ,,Her er vist mange i dag," sagde min ledsager og tog om lagenet.”

Her bruger Herman Bang ledsagerens kommentar til at illustrere hvilken virkelighed, han befinder sig i; at man ser så afslappet på situationen, at man beskriver det som hvis en servicemedarbejder ville beskrive en travl dag i et supermarked, så er det blevet en helt normal ting for ham at se bunker af lig hver dag.

# data[].attributes.body
1) Bang gør brug af formgrebet, idet han starter ud en suspens-skabende direkte dialog, hvor embedsmanden som det første (efter komplimentet) siger: ,,Men så De nu også alt?". Det forfører læseren til at læse videre, fordi det skaber undre hos publikum: hvad er det, vi mangler at se, og hvorfor er det særligt interessant, hvad gemmer sig mod der? Også selve titlen på reportagen er forførende, fordi navnet "Lighuset" i sig selv indbyder til noget mystisk, uhyggeligt, dramatisk og skræmmende.

2) Herefter gør han bl.a. brug af sigende observationer. Han fortæller godtnok, at hospitalet ikke vil kendes ved døden - men det virker stærkere, da han folder den problematik ud i direkte handling ved at fortælle to historier om patienter der dør, og personale, der forsøger at skærme andre patienter mod at opdage det. Et eksempel viser sig i nedenstående citat fra reportagen, hvor Bang først bruger stilheden som en sigende detalje, og dernæst den handling, som vågekonen gør, mens hun slår stilhedens skræk væk: "Så bliver der stille. Og efterhånden som man lytter til den nye tavshed, vokser den nye skræk. Man frygter
stilheden, man giver den et ængsteligt navn, man aner, hvad den dækker Men når man spørger ligegyldigt
for ikke at forråde sin skræk, fortæller vågekonen, mens hun letter ved puderne, at ,,patienten" har fået
morfin. (...)"

3) Desuden bruger Bang både appelformerne etos og patos - etos, da han som afsender starter ud med at præsentere sig selv som "en sympatisk maler" - vi kan med andre ord, godt stole på det han skriver. Herefter er teksten spækket med patos, først og fremmest i de scener som Bang maler frem for os, hvor han beskriver dramatiske observationer, som giver teksten et visuelt udtryk, og den stærke direkte dialog, mellem journalist og fører og mellem patienter og personale.

# data[].attributes.headline
Ditte Lindblad Jeppesen og Mathilde Marie Lange

# data[].attributes.subject
Ditte Lindblad Jeppesen og Mathilde Marie Lange

# data[].attributes.body
Abstraktionsstigen - går fra det konkrete han ser, til minder/beskrivelser af andre ting --> det at vente på døden

Den fysiske tur mod lighuset bliver beskrevet med scener af at vente på døden, ligesom Herman Bang venter på at se lighuset

Mange beskrivelser med lugte, lyde osv. Meget observationstung. Repotage elementer hele vejen igennem.

Jeg-fortæller. Tung på reflektion.

# data[].attributes.headline
Karoline M. S. Iversen og Noa Mousten Haimoff

# data[].attributes.subject
Karoline M. S. Iversen og Noa Mousten Haimoff

# data[].attributes.body
1. Herman Bang benytter sammenligninger i sin reportage. Det gør, at ord, der ellers kan være ret abstrakte, bliver gjort konkrete og håndgribelige. Desuden bliver sammenligningerne tydelige via hans brug af 'ligesom'.
"De støjer ligesom børn, ler over ingenting, og deres munterhed er så kåd, ligesom rækker næse ad den død, de er undsluppet."

2. Forfatteren anvender appelformen patos. Som læser får man sympati med afdøde og pårørende, fordi Bangs observationer og beskrivelser trænger ind. "Her er dødt. Hverken uhyggeligt eller højtideligt eller skrækkeligt, kun dødt. Disse sammenhobede lig er kun døde legemer. Hvor fjernt fra de dødssenge, vi bereder vore døde. Vi lægger dem til hvile i deres egen stue, vi lægger dem til ro, som om de sov. Vi freder om dem de sidste timer, og liget, bliver ved at være den, vi engang elskede. Det fattige lig er et livløst legeme."

3. Bang benytter sig af fokusgrebet. Med jeg-fortælleren får teksten en personlig stemme. Han veksler dog mellem jeg-fortæller og tredjepersonsfortæller.
"Jeg havde malet, som jeg kunne. Jeg syntes, det hele var så ordentligt derude" og "Man frygter stilheden, man giver den et ængsteligt navn, man aner, hvad den dækker."

# data[].attributes.headline
Mads Magnussen og Patrick Eiberg Nielsen

1. Fokusgreb. Han benytter sig af jeg-personen i historien. Det giver altså fortællingen et helt andet liv, da den bliver mere personlig. ”Det var et par dage efter, at jeg havde skrevet om ,,Almindeligt Hospital". Én herude fra komplimenterede mig lidt og sagde, jeg havde set godt - og malet sympatetisk. Det glæder mig. Jeg havde malet, som jeg kunne. Jeg syntes, det hele var så ordentligt derude.”

2. Besjæling: Bang benytter sig ret meget af besjæling, for at skabe liv og perspektiv i fortællingen. Han skriver blandt andet: ”uroen, der snart jagter”, ”Man frygter stilheden, man giver den et ængsteligt navn” og ”Og frygten, skyheden binder indvendingerne på vor tunge.”

3. Sammenligner: Herman Bang benytter sig rigtig meget af sammenligninger, for at forklare sig ud af tingene, og dermed gøre det nemmere for læseren at forstå omstændighederne. Han skriver f.eks. dette: ” De støjer ligesom børn, ler over ingenting, og deres munterhed er så kåd, ligesom rækker næse ad den død, de er undsluppet.”

# data[].attributes.subject
Mads Magnussen og Patrick Eiberg Nielsen

1. Fokusgreb. Han benytter sig af jeg-personen i historien. Det giver altså fortællingen et helt andet liv, da den bliver mere personlig. ”Det var et par dage efter, at jeg havde skrevet om ,,Almindeligt Hospital". Én herude fra komplimenterede mig lidt og sagde, jeg havde set godt - og malet sympatetisk. Det glæder mig. Jeg havde malet, som jeg kunne. Jeg syntes, det hele var så ordentligt derude.”

2. Besjæling: Bang benytter sig ret meget af besjæling, for at skabe liv og perspektiv i fortællingen. Han skriver blandt andet: ”uroen, der snart jagter”, ”Man frygter stilheden, man giver den et ængsteligt navn” og ”Og frygten, skyheden binder indvendingerne på vor tunge.”

3. Sammenligner: Herman Bang benytter sig rigtig meget af sammenligninger, for at forklare sig ud af tingene, og dermed gøre det nemmere for læseren at forstå omstændighederne. Han skriver f.eks. dette: ” De støjer ligesom børn, ler over ingenting, og deres munterhed er så kåd, ligesom rækker næse ad den død, de er undsluppet.”

# data[].attributes.body
1. Bang varierer mellem at benytte de deskriptive observationer og dialog. Denne vekslen mellem de to typer skaber et tempo, som letter læseroplevelsen: det bliver ikke for tungt.
2. Bang benytter sig også af kontraster. De tydeligste er kontrasten mellem hospitalet og lighuset. Hospitalet læses som rent og lyst. Modsat beskrives lighuset mørkt og beskidt.
3. 'Døden' bliver brugt på forskellige måder i teksten: gennem symboler, personifikationer. Lighuset er et symbol på døden (noget uønsket), mens døden også bliver bragt til live "Døden eksisterer ikke på hospitalerne: den kunne skræmme den syge..."

# data[].attributes.body
Analyse af Herman Bangs reportage Fra Lighuset

1. Formuleringsgreb. Der er gjort brug af livlige formuleringsgreb, blandt andet gentagelser. Det ses eksempelvis i dette afsnit: "Her er dødt. Hverken uhyggeligt eller højtideligt eller skrækkeligt, kun dødt. Disse sammenhobede lig er kun døde legemer. Hvor fjernt fra de dødssenge, vi bereder vore døde.”

2. Sammenligninger. I historien er der gjort flittig brug af sammenligninger, som for at anskueliggøre det sete for læseren. Eksempelvis: ”De støjer ligesom børn, ler over ingenting, og deres munterhed er så kåd, ligesom rækker næse ad den død, de er undsluppet.”

3. Fokusgreb. Fokusgrebet er forankret i ham som omdrejningspunkt for fortællingen. D
et er hans sanser og refleksioner, der er det bærende.

# data[].attributes.body
1. Herman Bang er god til at benytte sig af tidsbegreber, såsom: undertiden, men på én gang, inde i sengen, ned ad gangen. Dette har en effektfuld virkning i forhold til historiens fremdrift og agerer derfor som dynamisk motor.

2. På bakker lægger man ligene ligesom oste i ostekammeret. Herman Bang har tidligere nævnt, hvor professionelt han synes, lighuset bliver drevet. Denne effektive, om end umenneskelige, organisering af lig får han her på fineste vis eksemplificeret, når han drager paralleller til ost. Mennesker bliver ligesom ost. Altså en vare.

3.I andensidste paragraf benytter Bang sig af en klassisk opremsning. Ordene (tillægsordene, der beskriver døden) kommer umiddelbart efter: man kalder døden med så mange navne...
Herefter remses et par stærke tillægsord. Ved at gøre det på denne oplistede måde skaber han fremdrift og rytme i sproget.

# data[].attributes.body
Herman Bang benytter sig af flere sproglige virkemidler. Tretrinsraketten ser vi i eksemplet: ”Hvem kender disse mennesker? For hvem har de levet? For hvad?” med tre samhørige spørgsmål, vækker han en følelse af eftertænksomhed i læseren, der nu også forholder sig til døden på den måde, som antagonisten gør.

Han bruger også formuleringsgrebet. Det ser man bl.a. i de besjælinger, han benytter sig af. ”murstenene grinede snavset frem bag kalken.” Det giver teksten liv, fordi der bliver dannet billeder i hovedet på læseren.

Fortælleren veksler mellem man, jeg og vi, hvilket hiver læseren længere ind i historien. Når han skriver i jeg-form beskriver han ofte, hvad fortælleren observerer. Det danner rammen for historien og skaber fremdrift. Herman Bang bruger skiftet til at sætte tanker i gang i læseren. ’Man’ er nemmere at relatere til for læserne, end et ’jeg’ er. Det bliver også brugt i sammenhænge, hvor fortælleren nærmest filosoferer.

# data[].attributes.body
1. Sproget veksler mellem at være meget konkret, og meget abstrakt. Når jeg-fortælleren føres igennem rummet, er der konkrete iagttagelser, hvorimod nogle af de tanker han gør sig om døden er meget poetiske. Eksempelvis skriver Herman Bang ”Vi gik ned ad gange, ned ad trapper, over gårde, gennem smøger” og en sætning senere ”i hospitalerne skyr man døden.”

2. Sproget er også meget sanseligt, når han f.eks skriver: ”Tale bliver hvisken, skridtene dæmpes, man forskrækkes og farer sammen, når en dør falder i.”

3. Besjæling af døden: eks. ”Man kalder døden med så mange navne: bleg og rædselsfuld og kold og gusten (…)” meget patos – skal vække følelser

# data[].attributes.body
Herman Bang skifter, i denne tekst, mellem en skønlitterær fortællestil og en reportage med ham selv i hovedrollen.

Historien starter med Herman Bangs direkte henvendelse til læseren, hvilket er med til at gøre det personligt.
” Det var et par dage efter, at jeg havde skrevet om ,,Almindeligt Hospital". Én herude fra komplimenterede mig lidt og sagde, jeg havde set godt - og malet sympatetisk. Det glæder mig. Jeg havde malet, som jeg kunne.

Men da turen går til lighuset, benytter han sig af en tredjepersonsfortæller, og opsætter en historie om en syg patient, og de tanker og bekymringer patienten har, ved at ligge på sygehuset. Man får en medfølelse for patienten, og den patos der bliver lagt i teksten gør kun, at når man når til reportagen fra lighuset, fremstår det hele så meget mere trist og nedslående.

Sproget er meget malerisk og fyldt med personificeringer og besjælinger af døden.

” Derfor udvisker man døden og tilintetgørelsen, der altid er tavs, er her endnu tavsere, end den plejer. Thi selv det slør af hvisken, man ellers lægger om den, er her borte.”

# data[].attributes.body
Herman Bang  sætter sig selv i centrum for historie ved en jeg-person fortæller, hvor læseren følger med ham og tanker om døden. Man føler næsten man går afsted med ham, som f.eks. "Vi gik ned ad gange, ned ad trapper, over gårde, gennem smøger.

Formgreb: Herman Bang har ikke set alt ved sidste besøg, han så ikke lighuset. Det er en måde at forføre læseren fra start, hvor vi bliver nysgerrig på, hvorfor han skal se det, eller hvorfor han ikke så det sidste gang.

Historien veksler meget mellem det abstrakte og konkrete handlingsforløb. Det konkrete er Herman Bang og førerens vej til lighuset. Hvor det abstrakte viser sig i form af tanker om døden og så scener fra hans tidligere liv. F.eks. Fra Klitmøller.

Der er fin rytme i teksten med skift mellem sætningslængde, hvilket er med til at fastholde læseren. F.eks.

" Man har hørt ham jamre dag og nat, og hans jamren har forjaget søvnen, man har hørt hans stønnen, når man blundede, hans kasten sig har vækket én af feberdøsen.

Så bliver der stille."

Der er mange gentagelser undervejs. Vejen til og fra lighuset "ned ad gange…." nævens tre gange. Det er med til at understrege historiens pointe om, at døden er noget vi kan skubbe væk, da det rent fysisk ligger afsides.

"Her, hvor alle de ubekendte forulykkede, de ubekendte druknede, de ubekendte selvmordere lægges ind.". Det er et eksempel på, når gentagelser fremstå meget tydelige efter hinanden, det vigtige her er altså det ubekendte.

Andre gentagelser er ordene stille, tavs og fattig, som bliver brugt i flere forskellige sammenhænge undervejs .

Sproget er meget malerisk med sammenligninger og personificeringer.

"Som under en koleraepidemi kan frygten langs disse rum stivne og blive til panik." og "Der var tre rækker bakker, sorte med en hulning i midten: tre rækker lige over hinanden ligesom i bagerierne eller i herregårdsmejerier."

Døden bliver flere gange personificeret f.eks."Et kummerligt tilflugtssted for livet, hvor døden må fryse. "

Generelt har Herman Bang mange observationer, som han beskriver meget nøje, som igen gør at man som læser føler, man er med ham henne og se lighuset.

# data[].attributes.headline
Emil Sand

”Så farer den døende op i krampe. Man slår med dørene, man kalder sammen, tavsheden bliver til gråd, man kalder til hjælp, rådløsheden larmer gennem huset. Inde fra jamrer den døende. Eller det går tavst ind i døden, mens de, der sidder omkring, spejder efter en bevægelse, lytter til den svindende ånde, vil fange den med et spejl. Som om deres uro kan fængsle døden”

1. I ovenstående får man en fornemmelse af, hvad rytme og sætningslængder, kan gøre for tempoet og spændingen i en tekst. De korte sætninger giver mere action, og tilføjer en dramatisk effekt til det allerede dramatiske; selve det at dø. Man kan også nævne selve hans sætningsformuleringer/konstruktioner, som værende karismatiske for skrivestilen; ”et kummerligt tilflugtssted for livet, hvor døded må fryse”- her er der igen brug af billedsprog/formuleringsgreb, til at understrege vilkårene i kapellet som værende negative eller ufordelagtig.

2. ”Ud af de udtungede ærmer stikker et par hænder, så magre og blå-gule, med huden i sorte rynger om nogle krogede fingre”- Vi er altså helt nede i detaljerne og kan næsten se blodårene for os. ”Ligets øjne er gået op, dækkede med mat skum stirrer de imod én. Læberne falder ind om gummerne, kinderne hule, blå-gule. Og det gamle billede på samme tid et billede på fred og tilintetgørelse”- god dichotimisk observation, der udvider læseren eksistentielle horisont. 

3. Herman anvender metaforer og sammenligninger fx. ”ost i ostekammeret” om ligene i lighuset, eller ”alt i alt ligner kapellet en foraldt storstue i en bondegård”. Her er det eksempler på formuleringsgreb, der er med til at tilføje historien med konkrete billeder.

# data[].attributes.subject
Emil Sand

”Så farer den døende op i krampe. Man slår med dørene, man kalder sammen, tavsheden bliver til gråd, man kalder til hjælp, rådløsheden larmer gennem huset. Inde fra jamrer den døende. Eller det går tavst ind i døden, mens de, der sidder omkring, spejder efter en bevægelse, lytter til den svindende ånde, vil fange den med et spejl. Som om deres uro kan fængsle døden”

1. I ovenstående får man en fornemmelse af, hvad rytme og sætningslængder, kan gøre for tempoet og spændingen i en tekst. De korte sætninger giver mere action, og tilføjer en dramatisk effekt til det allerede dramatiske; selve det at dø. Man kan også nævne selve hans sætningsformuleringer/konstruktioner, som værende karismatiske for skrivestilen; ”et kummerligt tilflugtssted for livet, hvor døded må fryse”- her er der igen brug af billedsprog/formuleringsgreb, til at understrege vilkårene i kapellet som værende negative eller ufordelagtig.

2. ”Ud af de udtungede ærmer stikker et par hænder, så magre og blå-gule, med huden i sorte rynger om nogle krogede fingre”- Vi er altså helt nede i detaljerne og kan næsten se blodårene for os. ”Ligets øjne er gået op, dækkede med mat skum stirrer de imod én. Læberne falder ind om gummerne, kinderne hule, blå-gule. Og det gamle billede på samme tid et billede på fred og tilintetgørelse”- god dichotimisk observation, der udvider læseren eksistentielle horisont. 

3. Herman anvender metaforer og sammenligninger fx. ”ost i ostekammeret” om ligene i lighuset, eller ”alt i alt ligner kapellet en foraldt storstue i en bondegård”. Her er det eksempler på formuleringsgreb, der er med til at tilføje historien med konkrete billeder.

# data[].attributes.body
Bang gør i teksten stor brug af forskellige formuleringsgreb; eksempelvis er hans arbejde med rytme, det jeg ser, som er med til at give teksten liv, når den læses. En sætning i starten af reportagen: “Vi gik ned ad gange, ned ad trapper, over gårde, gennem smøger.” Man forventer lidt at vi er ude i en assonans, men skiftet i substantivets første vokal fra a til å til ø, tvinger dit indre sprog, til at ændre tone for hvert slag i rytmen.

I slutningen laver han en gentagelse, der refererer hele vejen tilbage til starten: “Så går vi atter over gårde og gennem smøger tilbage til hospitalet”, og binder teksten sammen.

Hans brug af fokusgreb gør, at det bliver mere personligt. Det er Herman Bang der taler. De observationer han gør sig fra lighuset om døden og den proces den medfølger, bliver forankringspunktet for et ønske, om et brud med et romantisk syn på døden.

# data[].attributes.body
Analyse af Herman Bangs reportage fra lighuset

1.

Bang gør sig meget i personificering og besjæling. Det, sammen med hans detaljerige beskrivelser, lægger en scene, hvor læseren nærmest kan lugte døden, og se lighuset for sig. Det giver scenen og døden “liv”.

“Bakke ved bakke. Nummer på lagenerne. Under de hvide klæder ligger legemer krummede, det ligs knæ har ikke kunnet rettes, og benene er helt kroget sammen; det andet ligger om på siden: gigtsvaghed og alderdomskrogheder kunne end ikke rettes i døden.

Og mens man stirrer på disse legemer, som en gang havde navne, får man et ubeskriveligt indtryk af det udslettende i døden. Hvem kender disse mennesker? For hvem har de levet? For hvad? Få kan fortælle det, og af alle disse livsløb, alle storme, alle brydninger, alle kampe, alle nydelser er der kun et legeme tilbage, hvis kolde nøgenhed man har bedækket med et groft lagen.”

2.

Føreren repræsenterer modstykket til Bang selv. For ham er døden helt naturlig, hvilket kommer til udtryk igennem hans omgang med de døde, og i dialogen mellem de to, hvor Bangs beskrivelser er meget patos- og følelsesladede, er førerens mere rationelle og logosladede.

“Bundet af dette billede standsede jeg foran ligstuedøren, indtil min fører havde skubbet mig ind i et rum, hvor der var mere end halvvejs tusmørke. Når man havde vænnet sig til mørket, så man på hver sin side et snavset, gråt, fugtigt lagen, ophængt på en jerntråd. Bag de forhæng lå ligene.

,,Her er vist mange i dag," sagde min ledsager og tog om lagenet.”

3.

Bang benytter en masse sproglige værktøjer som f.eks. sammenligninger og gentagelser til at skabe både liv og fremdrift i fortællingen.

“Der var tre rækker bakker, sorte med en hulning i midten: tre rækker lige over hinanden ligesom i bagerierne eller i herregårdsmejerier. På de bakker lægger man ligene ligesom oste i ostekammeret. Der var ingen lig i den øverste række, og min fører bøjede sig for at se.”

# data[].attributes.body
Analyse af Herman Bangs "Reportage: Fra Lighuset"

Herman Bangs tekst er fyldt med sanseindtryk, der gør teksten beskrivende og levende. Sproget er malerisk og scenisk. Bang beskriver de indtryk, han danner i lighuset. De ting han ser, hvad han hører og lugter - og vigtigst af alt, beskriver han, hvad han føler. Disse indtryk er reportageelementer, der får mig til at danne mine egne billeder som læser.

Den fremdrift, der er i reportagen, skabes fordi Bang hele tiden bringer nye beskrivelser ind i teksten. Hele vejen igennem teksten falder han nærmest over nye beskrivelser, fordi han kommer til nye rum med nye indtryk. Det bringer tempo ind i historien og fastholder læseren, som en reportage bør gøre det. Man føler sig virkelig underholdt af denne måde at skrive på, fordi det giver indtrykket af overraskelse - og til tider frygt - hos fortælleren.

Bang benytter sig af en jeg-fortæller, men også en man-fortæller - tredjepersonsfortælleren. Jeg-fortælleren er med til at give personlighed til teksten, tredjepersonsfortælleren sætter gang i tankerne hos man. Nu er det ikke bare noget Herman Bang observerer, men noget, jeg selv skal forholde mig til.
"Man kunne trænge til denne musik, man var noget nær som stivnet derovre i lighuset"
Denne fortælleform bringer læseren ind i fortællingen, da "man" dækker over alle mennesker.
Udover det, bruger Herman Bang både direkte tale og indirekte tale, hvilket giver flow til historien og fjerner "interview-elementet", som man vil have fået, hvis historien kun var bygget op på direkte tale.