# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Fotosyntese er grundlaget for livet på jorden. Det er en rigtig smart proces, der skaber fast stof af enkle ting som lys, luft og vand.

Forestil dig et træ. Det vokser hvert år og bliver højere og bredere - men det spiser jo ikke noget som helst. Hvordan går det til? Alle grønne planter kan selv skabe fast stof ved at bruge solens energi og nogle helt enkle byggesten, der findes næsten overalt:

1. Vand fra jorden (H₂O)

2. Kuldioxid fra luften (CO₂). Kuldioxid er den luft vi ånder ud

3. Lys fra solen

For at kunne vokse og udvikle sig, skal planter også bruge næringssalte fra jorden, der er opløst i vandet, f.eks. nitrat og fosfat.

Foto betyder "lys" og syntese betyder "at sætte noget sammen". Der skal lys til, for at et træ kan sætte de enkle byggesten sammen til fast stof ved fotosyntese.

Fotosyntese-processen er helt enkel. Her er en tegning af den:

Kuldioxid + vand + sollys => druesukker + ilt

Ved hjælp af solens energi kan planten sætte kuldioxid og vand sammen, så det bliver til druesukker og ilt. Druesukker - eller glukose som det hedder - kan omdannes til stivelse - som sammen med næringssaltene fra jorden bygges om til alle de andre stoffer, som træet består af.

Her kan du se fotosyntesen skrevet som en kemisk formel:

6 CO₂ + 6 H₂O => C₆H₁₂O₆ + 6 O₂

Druesukker-molekylerne er små. De bliver transporteret fra bladene ned i træets vækstlag i barken. Her bliver druesukker (glucose) omdannet til cellulose, som er den vígtigste del af veddet - og til stivelse, som er træets forrådsstof.

Fotosyntese kræver altså lys. I mørke ånder træer og planter ligesom alle os andre. De dele af træet, der ikke er grønne, ånder også hele tiden. Når mennesker, dyr og planter ånder, forbrænder vi sukker og ilt for at få energi - og udskiller kuldioxid og vand.

Ilt + sukker => energi + kuldioxid + vand

Energien bruger vi til bevægelse, til varme og til alle vores livsprocesser. Ud over energi giver maden os også de byggesten, som vi bygger vores krop op med.

Ånding og fotosyntese er modsatte processer. Her kan du se den kemiske formel for ånding:

O₂ + C₆H₁₂O₆ => Energi + CO₂ + H₂O

Fotosyntesen foregår inde i planternes grønne blade.

Forestil dig at vi snitter et tyndt tværsnit af et bøgeblad, lægger det op på et mikroskop og kigger på det. Så vil vi se noget der ligner tegningen nedenfor, med overhud og underhud og forskellige typer af celler imellem. Cellerne vil være grønne og indeholde små sorte prikker - eller grønkorn, der desværre ikke er med på tegningen her. Grønkornene er de små fabrikker, hvor fotosyntese-processen foregår.

På undersiden af de fleste blade er der mange bittesmå huller. De kaldes spalteåbninger. Spalteåbningerne kan åbnes og lukkes - og det er dem der lukker ilt ud af bladet - og kuldioxid ind i bladet ved fotosyntesen.

Spalteåbningerne regulerer også hvor meget vand der fordamper fra bladene ved det man kalder transpiration.

# data[].attributes.attachment_link.description
Fotosyntese er grundlaget for livet på jorden. Det er en rigtig smart proces, der skaber fast stof af enkle ting som lys, luft og vand. Forestil dig et træ. Det vokser hvert år og bliver højere og bredere - men det spiser jo ikke noget som helst. Hvordan går det til?

# data[].attributes.attachment_link.description
Kuldioxid er den helt store synder, når man taler om luftforurening og er gennem de seneste år blevet set som en miljøtrussel. Men CO2 er også en væsentlig ...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ilt, dansk navn for grundstoffet oxygen. Navnet benyttes om det frie grundstof; i forbindelser kaldes det oxygen.

Ilt som miljøfaktor

Ilt er en afgørende miljøfaktor for dyr og andre iltkrævende () organismer. Visse anaerobe mikroorganismer kan leve uden ilt. Med de 20,95 volumenpct. (9,353 mol/m ³ ved 0 °C og 1 atm eller ca. 300 mg/l), som ilt udgør af atmosfæren ved jordoverfladen, er ilten ikke en kritisk miljøfaktor for landlevende dyr. Selv aerobe mikroorganismer, der i forhold til størrelsen kan have et uhyre højt iltforbrug, vil kunne få en rigelig forsyning med ilt alene pga. diffusion. Dog kan iltforsyningen blive kritisk for mennesker, der er tilpasset ilttrykket i lavlandet, hvis de færdes i højland, hvor ilttrykket er lavere.

Forholdene er helt anderledes for organismer, der lever i vand. Selv under de bedste forhold er der ikke ret meget ilt til rådighed. I rent ferskvand, der er i ligevægt med atmosfæren, kan der højst opløses en mængde ilt svarende til ca. 5 % af den mængde, der er i atmosfæren (0,457 mol/m ³ ved 0 °C, eller ca. 14 mg/l), og i havvand endnu mindre (0,359 mol, ca. 11 g/l). Yderligere svinder indholdet af ilt, når temperaturen stiger. Ved 20 °C kan der således kun opløses 0,284 mol/m ³ (ca. 9 mg/l) i ferskvand. Ilt kan derfor let blive en mangelfaktor for dyr og andre aerobe organismer, der lever i vand. Da ilt diffunderer ca. 10.000 gange langsommere i vand end i luft, bliver iltforsyningen til organismerne tilsvarende mindre. Kun meget små organismer kan få ilt nok ved diffusion alene. Andre er afhængige af mekanismer, der bringer ny forsyning med ilt til respirationsorganerne, der kan være egentlige gæller. I bølgeslagszonen og i vandløb sørger vandbevægelser for iltforsyningen. Dyr, der lever i stillestående vand, fx i gange i bunden, pumper selv frisk vand igennem. Dyr, der lever, hvor der er meget lidt ilt, har udviklet særlige fysiologiske mekanismer, så de kan udnytte selv meget lave iltkoncentrationer i vandet. Det gælder fx de røde dansemyggelarver, der har hæmoglobin i blodet og derfor kan leve i forurenede vandløb. Se også iltsvind. Vedr. iltens biokemi, se oxygen; vedr. iltforbrug i spildevand, se biokemisk iltforbrug.

Iltoptagelse hos mennesker og dyr

Under normale omstændigheder udgøres langt størstedelen af energiomsætningen hos mennesket af oxidative omsætninger (forbrændinger) af kroppens depoter af fedtstof, kulhydrat og (i mindre grad) protein. Det hertil hørende forbrug af ilt, iltoptagelsen, måles som forskellen mellem iltindholdet i indåndings- og udåndingsluften og udgør for et voksent menneske i hvile omkring 250 ml per minut.

I forbindelse med muskelarbejde kan iltoptagelsen forøges 10-20 gange, mest hos fysisk trænede, og den maksimale iltoptagelseshastighed anvendes ofte som mål for den fysiske kondition ( kondital). Forøgelsen forudsætter en forøgelse af vejrtrækningens dybde og frekvens (hvorved blodet i lungekredsløbet tilføres mere ilt), en forøgelse af blodets cirkulationshastighed (hjertets minutvolumen) samt en større gennemblødning af og udnyttelse af blodets iltindhold i de arbejdende muskler. Det er evnen til forøgelse af hjertets minutvolumen, der bestemmer, hvor meget iltoptagelsen kan øges. Ved træning forøges hjertets slagvolumen (udpumpet volumen blod per slag), men ikke frekvensen. Efter træning fås derfor ved samme arbejdsbelastning (og deraf følgende iltoptagelse) lavere hjertefrekvens, hvilket kan anvendes som effektmål for træningen.

Den optagne ilt skal transporteres fra åndedrætsorganerne til de iltforbrugende væv. Mens vævenes forsyning af ilt til oxidative stofomsætninger (forbrænding) hos små organismer ofte kan klares ved diffusion af ilt fra omgivelserne (vand, luft), kræver hos større dyr især muskelvævet så store tilførsler af ilt, at specielle transportsystemer er nødvendige.

Hertil tjener i første række blodcirkulationen, hvorved væske, som har optaget ilt i respirationsorganerne, bringes til at gennemstrømme de iltforbrugende vævs net af hårkar (kapillærer). Hårkarnettet er (eller bliver ved rekruttering (åbning) af yderligere kapillærer) så finmasket (100-200 um), at tilstrækkelige mængder ilt kan transporteres fra karrene til vævscellerne ved diffusion. Ilt diffunderer let gennem såvel vævsvæske som kar- og cellevægge. Selve den væske, der cirkulerer, kan imidlertid højest indeholde omkring 5 ml ilt per liter, når den er i ligevægt med atmosfæreluft, mens vævene fx hos mennesket i forbindelse med muskelarbejde optager op til 150 ml ilt per liter af det blod, der gennemstrømmer vævene.

Hos højere dyr er det blodets indhold af hæmoglobinholdige røde blodlegemer (erythrocytter), der sikrer blodet en tilstrækkelig transportkapacitet, nemlig ca. 200 ml per liter blod ved normalt indhold af erythrocytter og hæmoglobin. Hæmoglobinmolekylerne kan hver binde fire molekyler ilt. Dette sker på en sådan måde, at hæmoglobinet kan mættes ved det ilttryk, der normalt findes i omgivelserne, hos mennesker i lungeluften (svarende til 100 mm Hg), men igen kan afgive den bundne ilt i vævene ved dér forekommende ilttryk (ca. 0-5 mm Hg i fx arbejdende muskler).

Hæmoglobinets iltbindingsevne mindskes af kuldioxid fra forbrændingen, hvorved afgivelsen af ilt til den selv samme forbrænding altså fremmes (den såkaldte Bohr-effekt). Ud over ilt er de røde blodlegemer i stand til at binde kuldioxid ved en hæmoglobinafhængig proces. Denne binding fremmes, når hæmoglobinet afgiver ilt (Haldane-effekten). Pga. dets hæmoglobinindhold begunstiges således blodets afgivelse af ilt og optagelse af kuldioxid, når det passerer metabolisk aktive væv. Tilsvarende, men modsat rettede processer foregår ved passagen gennem lungekredsløbet. Se også respiration, blod og blodkredsløb.

Bent Lauge Madsen, Henrik Ryom, Jens Juul Holst: ilt i Den Store Danske, Gyldendal. Hentet 25. februar 2019 fra http://denstoredanske.dk/index.php?sideId=96461

# data[].attributes.attachment_link.description
ilt, dansk navn for grundstoffet oxygen. Navnet benyttes om det frie grundstof; i forbindelser kaldes det oxygen. Ilt er en afgørende miljøfaktor for dyr og andre iltkrævende () organismer. Visse anaerobe mikroorganismer kan leve uden ilt. Med de 20,95 volumenpct. (9,353 mol/m 3 ved 0 °C og 1 atm eller ca.