# data[].attributes.body
Niipea, kui saabuvad tõelised kevadised sulailmad võib lumel leida liikumas umbes 3 cm pikkust pikkade pruunide karvadega kaetud liblikaröövikut. See on kevadkaruslase vastne. Teda kohtame niitudel, võsastikes, metsaservadel, raiesmikel ning ta on levinud kogu Eestis.
Kevadkaruslane tuleb lumele alles siis, kui kevadine soe on saabunud. Talvel on ta lume all peidus.
Peagi pärast lume sulamist kevadkaruslase röövikud nukkuvad. Nukkudest väljalennanud valmikuid võime kohata mais-juunis. Nad on väikesed tumepruunide tiibadega ööliblikad, keda on väga raske looduses märgata.

# data[].attributes.body
Põldlõoke saabub märtsi esimesel poolel, enam-vähem samal ajal kui kuldnokk ja kiivitaja. Esimeste kevade eelsaadikute saabumisest annab märku vaid nende vali kutsehüüd "tirliii" kuskilt taevalaotusest.
Põldlõoke on väike pruuni-valgekirju lind, kelle tunneb ära pikkade tiibade ning iseloomuliku "värisevate" tiivalöökidega lennumaneeri järgi. Tiibade tagaserv ning sabaservad on silmatorkavalt valged. Põldlõokesed laulavad lennul ning tõusevad lauldes maapinnast nii kõrgele, et silm teda sealt vaevu-vaevu leiab.

# data[].attributes.body
Kiivitaja on meil üks esimesi kevadekuulutajaid ning saabub enamasti ühel ajal kuldnokkade ja põldlõokestega märtsi esimesel poolel.
Kiivitaja on ilus musta-valgekirju lind, uhke suletutt kuklas püsti. Oma nime on ta saanud häälitsuste järgi. Vanarahvas nimetas teda veel niimoodi: kiivit, kiivik, kiiv, kiivitis, tiivitaja, kiiber.
Varakevadel, lumesegustel põldudel, märgivad isaskiivitajad oma väljavalitud pesaterritooriume põneva mängulennuga. Nad tiirutavad põllu kohal, pikeerivad kõrgelt alla, peaaegu maapinnani, et tiivasuled suurest kiirusest vuhisema hakkaksid. Seda tiivavihinat saadab vali lauluhüüd, mis kõlab nagu “kiivit kiieee-vit kiiie-viüüü”, mis kostab soojadel märtsiõhtutel kaugele üle sulava maa.

# data[].attributes.body
Kuldnokk – üks meie esimesi kevadekuulutajaid – saabub tavaliselt märtsi esimesel poolel.
Kuldnokkadega välimuselt sarnased on musträstad, kes on asulates väga sagedased talvituvad rändlinnud. Vahet teha on lihtne: kuldnokal on helekollane nokk ja metalselt läikiv must sulekuub, musträsta isaslindude sulestik on tuhm must ja nokk tumekollane, emastel on nokk ja sulestik tumepruunid. Kuldnokk lendab sirgjooneliselt ja kiirete ühtlaste tiivalöökidega, musträstas seevastu lendab lainjalt, aeg-ajalt tiibu lehvitades ning vahepeal langevas kaares liueldes. Maas kulgeb kuldnokk astudes, kuid musträstas hüpetega.
Kuldnokk on üks meie tuntumaid laululinde, kuna pesitseb meelsasti inimasulates ja majade juures pesakastides.
Kuldnoka laul on valjuhäälne, katkematu ja kiire improvisatsioon helidest, mida lind on oma nooruses (laulu õppimise ajal) kuulnud ja meelde jätnud. Ta on jäljendaja – imitaator, kes õpib kordama sagedasti kuuldud helisid. Nii on võimalik kuldnoka laulu põhjal teha järeldusi selle konkreetse linnu päritolu kohta. "Kohustuslik" element kuldnoka laulus on täristav, hoiatushüüdu meenutav fraas ning noorlindude kutsehüüule sarnane häälitsus, mida inimkeeli võiks öelda kui "svirrt, svirrt", mida aeg-ajalt laulu sisse korratakse.

# data[].attributes.body
Metsvindid saabuvad tavaliselt aprillis ning sageli suurte parvedena. Esialgu saabuvad isaslinnud, emaste naasmine nädal-paar hiljem ei toimu enam nii lärmakalt ja silmatorkavalt.
Metsvint on varblasesuurune lind toeka koonilise noka ja kõlava lauluga. Isaslinnud on roosaka rinna, sinihalli pealae, rohelise selja ning musta-valgekirjute saba ja tiibadega; emaslinnud on üleni rohekashallid ja üldse tagasihoidliku olemisega.
Isased metsvindid alustavad laulmist peaaegu kohe saabumise järel. Laul on väga vali ja koosneb rütmikatest kindlas järjekorras kõlavatest silpidest. Vanarahvas tõlgendas metsvindi laulu kui "Siit-siit-siit metsast ei saa sa võtta mitte üks pirrutikkk!" Ja umbes niimoodi see laul kõlab ka.
Metsvint elab peaaegu igasugustes puistutes nii maal kui linnas.

# data[].attributes.body
Koerliblikas on väga tavaline liik. Tema tiibade ülakülg on punakas, tumedate ja kollaste laikudega. Tiivaservadel leidub rida siniseid tähnikesi. Altpoolt on tiivad ühtlaselt tumedad.
Koerliblikas ilmub kevadel nähtavale juba esimeste soojade ilmade saabudes. Ta on üks nendest liblikaliikidest, kes elavad talve üle valmikuna pugedes enne külmade saabumist sügisel majalaudade vahele või aiapragudesse, kuuri või pööningule.
Koerliblikat esineb igal pool, kus leidub nõgeseid röövikute toiduks. Emane liblikas muneb munad nõgeselehtedele ning munadest arenevad röövikud, kes nõgestest end täis söövad ning nukkuma roomavad. Nukud ripuvad tavaliselt aiaplankude ja kivide küljes. Nukust kooruvad ilusad tiibadega valmikud.

# data[].attributes.body
Lapsuliblikas on üks Eesti tavalisemaid liblikaliike. Varakevadel, juba esimeste soojade ilmade saabudes ilmuvad lapsuliblikad metsaservadesse, niitudele ja teedele.
Isased lapsuliblikad on sidrunkollased, emased rohekaskollased. Tiibadel esineb punakat tooni laik. Liblikatiibade värvid on sillerdavad ja eredad tiibade soomustest koosneva katte tõttu.
Lapsuliblika röövik toitub paakspuul ja türnpuul. Röövik on liblika kiiresti kasvav arengujärk, seetõttu söövad nad puulehti väga aplalt. Röövikute ainuke ülesanne on ennast täis süüa, et koguda energiat nukkumiseks. Pärast täissöömist röövikud nukkuvad ning nukust areneb tiibadega uus valmik.

# data[].attributes.body
Linavästrikku tunnevad kõik. Uhket pikka saba vibutav ja väledalt jooksev musta-halli-valgekirju linnuke hakkab silma ja jääb meelde. Linavästrikutele meeldib vesi. Seepärast sätivad nad oma rännutee just nii, et jäämineku ajaks kodumaale jõuda - nii umbes aprilli alguseks.
Linavästrik elab mererannal ning laidudel, jõe- ja järvekallastel, rabalaugaste ääres, kuid ka taluõuedel, külades ja linnadeski.
Linavästriku laul on kiire sidin-sädin, mis koosneb tema tavalistest kutse-, hoiatus- ja muudest häälitsustest, mis kõik on tihedasti üksteise järele lükitud ning korduste ja variatsioonidega lauluks komponeeritud. Lauldes istub isaslind kuskil silmapaistvamal kohal (katusel, lagedal õuel), jalutab edasi-tagasi, teeb hüppeid ja väiksemaid lennukaarigi.

# data[].attributes.body
Rohukonn on laialt levinud üle kogu Eesti ja tema kudemisega algab konna-aasta.
Rohukonn on pruunikat värvi kuni 10 sentimeetri pikkune kahepaikne. Täiskasvanud looma kõht on tavaliselt kirju ning koon ümara kujuga.
Rohukonnad talvituvad seltsingutena sellistes veekogudes, mis põhjani kinni ei külmu. Sel ajal hingavad konnad vaid naha abil ja nende südametegevus aeglustub. Koos talvitunud konnad siirduvad ühiselt kudemispaikadesse - toimub konnade kevadränne.
Nagu juba öeldud, on rohukonn kevadel esimene kudeja. Täpne kudemisaeg sõltub sellest, kui soe ilm parasjagu on. Tavaliselt võib isaste rohukonnade pulmaaegset nurruvat krooksumist kuulda aprilli teisel poolel.

# data[].attributes.body
Punarind on imearmas säravoranži rinnaga pruun linnuke, kes saabub meile tavaliselt aprillis.
Punarind on metsalind, kellele meeldib tiheda alusvõsaga segamets. Punarinda on küllaltki raske märgata, sest ta peitub osavasti võssa ja rägusse.
Punarind on innukas, valjuhäälne ja huvitav laulik. Ta alustab hommikuti oma laulu ühena esimestest laululindudest ja lõpetab vaat et viimasena õhtul (kui öölaulikud välja arvata). Laul koosneb rütmitutest viledest, trillereist ja kõlavatest vidinaist, mis kuuldub kristalse oja vulinana. Tähelepanu! Et eristada punarinna laulu käbliku omast (ka käblik elab samades elupaikades) tulebki tähele panna laulu rütmi: punarinna laulul ei ole rütmi, käblikul on suisa raiuv rütm.

# data[].attributes.body
Sookured ei jää märkamatuks ühelgi sügisel. Siis lendavad nad valjuhäälselt kruuksudes suurte parvedena põldude kohal. Kevadelgi näeme-kuuleme tihti parvedena ja lärmakalt saabuvaid sookurgi. Valge-toonekurgedest eristabki sookurgi just see, et nad häälitsevad ja lendavad parvedes, mida toonekured kunagi ei tee.
Sookurepaari hüüd ehk nende duett – paaris esitatud laul – kostab varahommikuti aprillis jõeluhtadelt, soodest ja mujalt vaikseist paigust, mis kaugel asulaist ning maanteedest. Sookured on inimpelglikud ja ettevaatlikud linnud ning valivad oma pesapaigad võimalikult kõrvalistesse kohtadesse. Nende hääl on aga vali ja kostab kevadhommikuti kilomeetrite kaugusele.
Lauldes seisavad linnud lähestikku ning hüüavad kooris. Kusjuures ühe silbi hõikab isaslind ja teise sinna kohe järele emaslind. Nii kostabki eemalt kahehäälne "tur-liit-it, tur-liit-it", mis tegelikult on kahe linnu poolt kordamööda hüütud silpidest kokku lauldud duett. Laulu juurde käib kurgedel ka tants, mis on väga kaunis ja graatsiline – ilusad pikkade jalgade ja kaeltega nõtked linnud oskavad lisaks toredale lauluduetile ka kenasti tantsida.

# data[].attributes.body
Eestis elab viis liiki rästaid. Hallrästas ja musträstas talvituvad meil (viimast aetakse tihti segi kuldnokaga) ning on kõikjal tavalised; kevadel saabuvad vainurästas ja laulurästas on samuti tavalised pesitsejad, kuid hoburästas üsna haruldane. Kõige kuulsamad laulikud rästaste hulgas on must- ja laulurästas. Nad on mõlemad päris valjuhäälsed ning vaiksetel õhtutel kostab nende laul kaugele. Laulurästa valisime meie kevadekuulutajaks just seetõttu, et ta on rändlind, kes Eestis ei talvitu.
Laulurästast on looduses üpris keeruline märgata, sest talle meeldivad suured metsad. Ta on musträstast veidi väiksem pruuni selja ja täpilise kõhuga lind. Alles kaugelekostva laulu järgi saame aru, et ta on saabunud. Laulu- ja musträsta laulu tämber on sarnane, aga esitusviis erinev. Kui musträsta flöödihäälseid trillereid ja tirisevaid vilesid kuuleme tihti asulates ja parkides, siis laulurästast tuleb otsida vaiksematest kohtadest ja inimeste läheduses ta naljalt ei laula ega pesitse. Tema laul erineb musträsta omast vaheldusrikkuse ja "kompositsiooni" keerukuse poolest.Musträsta korduvad vilefraasid ja luilutused on ikka üsna ühesugused. Laulurästas seevastu aga on kui helilooja, kes mõtleb välja mõne fraasi, kordab seda kaks või kolm korda, peab väljapeetud pausi ja lisab siis järgmise, veelgi kaunima teema. Siiski on iga laulurästa laulus üks lõik, mis on "kohustulik". Selle on vanarahvas inimkeelde pannud nii: "kiriküüt, kiriküüt". Seda fraasi kuuldes võib olla kindel, et tegemist on laulu-, mitte musträstaga.

# data[].attributes.body
Käblik on üks väiksemaid linde kogu Euroopas. Pisike pruunikirju linnuke terava sabajupiga, mis alati uljalt püsti. Metsas näeb käblikut haruharva, sest elab sarnases maastikus nagu punarindki – raiesmike oksarägus, tiheda alusvõsaga segametsas jm., kuid on veelgi pelglikum ja peidulisem kui punarind.
Käblik saabub aprillis enam-vähem samal ajal kui punarind. Kuna teda on raske märgata ja ka muude häälitsuste järgi avastada, siis saamegi käbliku saabumisest teada alles tema laulu kuuldes. Laul on tämbri ja elementide poolest sarnane punarinna laulule (kõlavad viled, säravad trillerid, kiired sidinad), kuid vastupidiselt punarinnale väga rütmikas. Sageli saab punarinna ja käbliku laulusid metsas võrrelda, sest need linnud elavad ja pesitsevad sarnastel maastikel ning saabuvad ja laulavad samal ajal.

# data[].attributes.body
Väike-lehelind on meie lehelindudest laulu järgi kõige hõlpsamini äratuntav. Välimuse järgi küll mitte, sest väike- ja salu-lehelind on niivõrd sarnased, et nende eristamiseks mõõdavad linnuteadlased nende tiivasulgede pikkust, et määrangus lõplikult kindlad olla. Eemalt vaadates eristab neid peamiselt vaid jalgade värvus: väike-lehelinnul mustad ja salu-lehelinnul kollakas-rohekad. Aga laulu järgi tunneme väike-lehelinnu kergesti ära. Vanarahvas on väike-lehelinnu laulu järgi lehmalüpsjaks linnuks nimetanud.
Väike-lehelind on pisike roheka sulekuuega linnuke, kes saabub meile aprillis. Ta elab segametsades, kus tegutseb kõrgel puuvõrades. Teda näha on üpris raske. Laul aga kostab kaugele ja kõlab nagu solksutaks keegi vett kopsikust suurde ämbrisse: "tsilp tsilp tsalp silp solp tsalp".
Üldse on Eestis neli liiki lehelinde: väike-, salu-, rohe- ja metslehelind. Nad kõik on üsna sarnase välimuse ja eluviisiga. Ka pesa teevad kõik maapinnale rohu sisse.

# data[].attributes.body
Valge-toonekurg on tuttav igaühele. Nad pesitsevad eranditult inimasulates või nende läheduses ning hangivad toitu põldudel ja heinamaadel. Vastandina sookurele, kes inimasustust väldib, on valge-toonekurg inimeste ja masinatega harjunud. Toonekured rändavad hajusalt, üksi või paarikesi ja liikumatuil tiivul liueldes nagu kotkad.
Valge-toonekured saabuvad aprillis ning ilmuvad oma pesakohtade lähedusse tavaliselt ikka üllatuslikult.
Nagu öeldud, valge-toonekured ei häälitse – laulu aset täidab neil hoopis vali nokaplagin. Seegi muudab toonekurgede täpse saabumisaja märkamise keerulisemaks, kuid õnneks hõlbustab selle linnu jälgimist tema pesapaikade asetsemine majade läheduses ning nähtavatel kohtadel. Kuigi mandril tavaline, on valge-toonekurge saartel haruharva kohatud.

# data[].attributes.body
Kägu on meile kõigile tuttav lind, kuigi näha õnnestub teda väga harva. Seevastu laul kostab tal kaugele. Välimuse poolest meenutab kägu väikest kulli - tal on pikad teravad tiivad ja üpris pikk saba. Rind vöödiline nagu raudkullil. Lendab kiiresti ja laveerib osavalt metsas puude vahel.
Kägu saabub Eestisse tavaliselt aprilli lõpupoole ning laseb ka kohe laulu lahti. Vanarahvas arvas, et kui kägu kukub raagus metsas, siis tuleb külm suvi; kui käo saabumisajaks on juba hiirekõrvad puudel, siis on oodata sooja suve. Käo kukkumist osavalt järele tehes on võimalik teda ligi meelitada. Siis on kuulda ka käo muid häälitsusi, mis kõlava "kukku kukku" vahele lükitakse, aga kaugele ei kosta. Need on kummalised vaiksed kõhisevad ja sisisevad hääled.
Kui suvi käes, siis käod enam ei laula. Vanarahvas arvas, et käole läheb odraokas kurku (kägu jätab laulmise umbes samal ajal kui oder põllul pead loob). Niisiis kuuleme käo kukkumist vaid poole suveni.

# data[].attributes.body
Räästapääsuke ja suitsupääsuke saabuvad meile peaaegu üheaegselt.
Mõlemad liigid jäävad silma eeskätt asulais ja külades, sest nad on nn. inimkaaslejad ja sätivad oma pesapaigad hoonetesse või nende räästa alla. Suitsupääsuke - Eesti rahvuslind - on pika harksabaga ja punase kurgualusega. Räästapääsukese sulestikus seevastu ei ole punast tooni: ta on üleni must-valge. Mustad suled on tal sinaka metalliläikega ja saba ei ole nii pikk ega nii sügava väljalõikega nagu suitsupääsukesel. Ka lennustiil on erinev: võrreldes suitsupääsukese liugleva lennumaneeriga on räästapääsukese lend ühtlasem.
Räästapääsukese laul on kudrutav-sidistav ning ilma käriseva lõputa (vt. suitsupääsuke). Üldse laulab räästapääsuke harvemini ja teeb seda enamasti lennus. Enamasti me räästapääsukese saabumist laulu järgi ei märkagi. Pigem ikka lindu ennast silmates.

# data[].attributes.body
Juba ammustest aegadest on suitsupääsukesed inimesega eluruumi jaganud.
Kogult on suitsupääsuke varblasest väiksem, kuid pikad sihvakad tiivad ja väga pikk harkis saba lisavad talle suurust. Ülemine pool sulestikust on metalselt läikiv must, alapool valge. Otsaesine ja kurgualune, vahel ka saba alapool on roostepunased. Suitsupääsukese laul on tore vadin, mis lõpeb kõlava kärinaga. “Midli-madli, kudli-kadli…tsärr!”. Paljudes raamatulugudes mainitud pääsukese hüüd “vidiit” on tegelikult suitsupääsukese häda- ja hoiatushüüd, mis tähendab ohtu ja ärevust. Nõnda ei hüüa nad sugugi rõõmsalt, vaid alati murega.
Pääsukesi on Eestis üldse kolme liiki: lisaks pikasabalisele ja punase kurgualusega suitsupääsukesele veel lühikese sabaga musta-valgekirju räästapääsuke ja pruunikasvalge kaldapääsuke. Pikkade sirbikujuliste tiibadega piiritaja ehk piirpääsuke, kes pesitseb asulates katusepiludes ja müüripragudes, ei ole päris pääsuke. Kuigi pääsukestega eluviisi poolest üsna sarnane, on ta hoopis öösorri sugulane.
Kõik pääsukesed saabuvad meile aprilli lõpus.

# data[].attributes.body
Ööbik on üks kuulsamaid laulikuid lindude seas. Ta on erakordselt tugeva lauluhäälega ja laulab vaat et ööpäevaringselt. Enim pääseb tema laul mõjule ikkagi öösiti, kui teised linnud magavad.
Ööbik saabub meile enamasti siis kui toomingad õitsema hakkavad ja päev juba soe. See sünnib kuskil aprilli viimastel päevadel ja mai esimese nädala jooksul. Saabuvad nad kuidagi märkamatult (neid on üldse raske looduses silmata), aga ühel soojal õhtul on kõik võserikud ja jõekaldad ootamatult nende laulu täis. Ööbikule meeldivad pajuvõsad, jõeluhad ja heinamaaservad. Seal rõkkavad nad siis laulda ja oma tugeva lauluhäälega äratavad üles iga unekoti. See on aeg, kui ei malda magada, sest looduses on nii palju toimumas.

# data[].attributes.body
Piiritaja (vana nimega piirpääsuke) ei ole suitsu- ja räästapääsukese sugulane. Ta kuulub hoopis öösorridega samasse seltskonda. Aga pääsukese moodi on ta küll, sest lendab kiiresti ja on pikkade tiibade ning harkis sabaga.
Piiritaja nimi tuleb sellest, et tema häälitsus kõlab nagu "srii srii" või "piir-piir". Kui piiritajad saabuvad, siis on see märk suve algusest. Nad saabuvad vaat et viimastena meie rändlindudest - suve hakul mai lõpus.
Piiritajad elavad asulates ja teevad pesa majade karniiside ja räästaste alla. Piiritaja on väga pikkade sirpjate tiibadega tumepruuni sulestikuga lind. Teda näeb ainult õhus, sest maapinnale ei lasku nad kunagi. Nad lihtsalt ei saaks sealt lendu tõusta oma väga lühikeste jalgade ja erakordselt pikkade tiibade tõttu. Piiritajad peatuvad vaid kõrgetel kohtadel (katusekarniisid jms.), kust ennast alla kukutades saavad tuule tiibadesse nagu purilennukid. Nad isegi magavad kõrgel õhus hõljudes ning janu kustutavad vihma ajal õhust veepiisku püüdes.

# data[].attributes.body
Lisete Särel 5.kl
26.03.2021
Päevitas maja seinal.

# data[].attributes.body
Lisete Särel 5.kl
26.03.2021
Minu kodu lähedal puuoksal laulmas.

# data[].attributes.body
Hallhani Haapsalus Paralepas 03.04.2021.
Gregor Särel, 6.kl

# data[].attributes.body
Hallhani Haapsalus Paralepas.
Gregor Särel, 6.kl

# data[].attributes.body
Lisete Särel
17.04
Taeblas.