# data[].attributes.body
Companyia de Pedro de Valdés - 30 d’octubre de 1613 i 14 de febrer de 1614 fins el 1615 i, esporàdicament, al 1617.

Companyia teatral Pie Izquierdo - Direcció: Esther Pérez Arribas, Coproducció: Festival Olmedo Clásico - 2008 - 2012 - infantilització en vers.

Federico García Lorca - 1934 - Estrena a Buenos Aires, adaptació com La niña boba.

Teatro Estable Castellano - Direcció: Miguel Narros  - 1979.

Companyia Micomicón - Direcció: Laila Ripoll - 1998.

Compañía Nacional de Teatro Clásico - Direcció: Helena Pimenta - 2002.

Réplika Teatro - Direcció: Jaroslaw Bielski - 1997 i 2010.

Pel·lícula Homònima - Direcció: Manuel Iborra - 2006.

# data[].attributes.body
Finea: la dama babaua (el sentit del títol). Protagonista. Dona molt simple, sense intel·ligència desenvolupada. Es tornarà culta gràcies a l'amor per Laurencio. Es casa amb ell.

Nise: germana de Finea. Dona bella i culta, discreta, li agrada la lliteratura. Pot semblar vanitosa.  Es casa amb Liseo.

Laurencio: promès de Nise, materialista i classista. Vol casar-se amb Finea per la seva dot, peró s'enamora d'ella. Es casa amb Finea.

Liseo: contrari a Laurencio. Valora la intel·ligència per sobre dels diners. Quan troba que la seva promesa Finea es babaua, s'interessa per Nise. Es casa amb ella.

Octavio: pare de Nise i Finea. Es preocupa per casar-les.

Pedro: servent de Liseo.
Turín; servent de Laurencio.

Clara: serventa de Finea.

Celia: serventa de Nise.

Leandro: cavaller.

Duardo: cavaller.

Feniso: cavaller.

Miseno: amic d'Octavi.

Rufino: mestre de Finea.

# data[].attributes.body
Ens comença parlant d'un home anomenat Liseo, que va acompanyat pel seu lacai, están fent un viatge cap a Madrid, ja que van a veure a Finea, que serà la futura dona de Liseu, i actual promesa. Mentre es troben en una posada, topen amb un noi que els hi informa de la no gaire bona fama de la seva futura dona, llavors decideix avançar el viatge per veure-ho amb els seus propis ulls, encara que està interessat en la riquesa de Finea, la germana d'aquesta és tot el contrari a ella. Nise, la germana, és culta i educada, encara que no té cap pretendent. Finea es decanta més per jugar i riure amb la minyona de la casa, Clara.
Més tard arriben tres cavallers a casa de Nise i Celia, i els hi presenten un sonet, elles no l'entenen i els nois els hi expliquen. El lacai de Liseo, intentarà festejar amb Clara, i Laurencio intentarà parlar-li de filosofia a Finea, però ella, és una dama babaua i no l'entén. El promès de Finea arriba a la casa, i ell preferirà festejar amb Nise, ja que és més llesta i atractiva. I finalment, comprovant lo babaua que és Finea, decideix renunciar a ella. El segon acte comença quan ha passat un més, els tres cavallers, Duardo, Laurencio i Fenisio, es troben comentant la tardança del casament de Liseo, i diuen que totes les dones tenen salvació, encara que no semblin gaire llestes. Més tard arriben Nise i Celia, i aquestes dues són discutides entre els tres nois per veure quina pot parlar amb ells. Laurencio es quedarà parlant amb Nise, la qual està gelosa de la seva germana, arribarà a l'escena Liseo, i aquest li demana un duel a Laurencio.
Més tard un mestre de dansa intentarà inútilment ensenyar a Finea, apareix també Clara, i aquesta li confessa a Finea que no es pot concentrar per pensar recurrentment en Laurencio. I aquest amor és correspost, com ho demostra una carta, tothom s'assabenta. Turín entra en escena per informar del duel entre Liseo i Laurencio, però aquests dos acaben fent les paus, ja que s'adonen que els seus interessos no coincideixen. Arriben Octavio i Turín, però ningú s'adona. Nise i Finea discuteixen pel canvi d'actitud d'aquesta última, ja que ha madurat. Nise li diu a Finea que no pensi més en Laurencio, i aquest mateix apareix posteriorment i li demana a Finea que deixin de festejar. Nise els veu parlant, i interpreta el que no és. Octavio s'assabenta de les connverses amb Laurencio, i fart de la situació, marxa a Parlar amb Nise i Laurencio. El galant aconsegueix que Finea li digui que es casarà amb ell, ella li diu al seu pare que està promesa amb Laurencio. Liseo més tard, a l'estar a soles amb Nise, li confessa el seu amor, ella el vol rebutjar, però en veure que passa per allà Laurencio, vol donar-li gelosia, i seguiex parlant amb ell. Liseo i Laurencio es quedaran sols, i el segon li promet aconseguir que es casi amb Nise. El segon acte acabà amb un monòleg de Finea, valorant els canvis que pateix pel poder de l'amor.
En el tercer últim acte, ha passat un altre més, i Finea ha estat practicant molt ball, lectura, i escriptura, fent-se una gran dona. Apareixen Octavio i Miseno, i els dos volen casar a Nise amb Duardo, fill de Miseno, i tot això passa mentre Liseo vol casar-se amb Nise. Liseo i Turín parlen sobre el rebuig de Nise, i Liseo pensa a demanar-li la mà de nou a Finea. Laurencio s'assabenta d'això, i també apareix en escena Finea, qui ara es troba enamorada de Laurencio. Laurencio i Finea inventaran una estratègia per deslliurar-se de Liseo, ella seguirà fingint que és babaua per fer que Liseo no vulgui estar amb ella. Arriba de nou Liseo i ella comença a actuar de nou com abans, i fa l'efecte que buscava. Laurencio i Finea comenten com ha anat, però estan sent escoltats i vistos per Nise i Celia, encara que són descobertes poc després. Arriben Octavio, Fenisio i Duardo, i aquests troben a les germanes discutint, també s'adonen que Finea torna a ser babaua. Nise li demana més tard a Octavio que no deixi que Laurencio entri a casa, ja que és una influència molt dolenta per Finea. Finea confessarà haver fingit ser babaua més tard, farà amagar a Laurencio, i mentirà dient que ha marxat, Octavio decidirà amagar a Finea a les golfes cada cop que un home pregunti per ella. Liseo arriba, i demana la mà de Nise, però Octavio li informa que aquesta està promesa amb Duardo, i marxarà. Llavors surten de les golfes Finea i Clara, i Miseno informa a la primera que està promesa amb Fenisio, i ella torna a marxar. Més tard apareixen Nise i Liseo declarant-se el seu amor. Finalment Octavio acceptarà que Laurencio es casi amb Finea, i Liseo amb Nise, quedant les dues germanes casades i enamorades. I també tindrem casament entre lacais i minyones, ja que Pedro i Clara es casaran, i també Celia i Turín. Donem per acabada aquesta comèdia amb molts embolics i molt amor.

# data[].attributes.body
La dama boba, del dramaturg Lope de Vega, es tracta d'una peça teatral que es constitueix com a integrant del gènere de capa i espada, malgrat que s'observa la presència d'elements amb una precisa connotació burlesca i satírica, que denoten una participació anticipadora respecte a l'aparició de les comèdies de figuron. De manera prioritària, i, principalment, recopila elements idiosincràtics de les comèdies costumistes del segle XVII, exposats ulteriorment: intriga relativa a les experiències sexoafectives i gelosia, la inclusió de la cançó popular, el paral·lelisme paròdic personificat pels subjectes identificats com a criats i la rivalitat entre dames i galans. En addició, posseeix característiques pròpies del teatre acadèmic, com poden ser els exemples d'una tècnica cultista, els comentaris sobre tècnica literària i l'exposició d'una teoria neoplatònica de l'amor.

Quant a la teoria neoplatònica de l'amor plasmada a l'obra en al·lusió, es contempla reflectida com a la potència dipositada en l'amor per apropar l'ànima humana cap a la veritat, cap a la virtut, per refinar l'esperit i enlluernar la intel·ligència, en contexts com el de la transformació de la boba Finea en un subjecte ingeniós, ardent i de sòlida voluntat. La teoria precedentment exposada, presentada a El Cortesano per Baltasar de Castiglione el 1528, està basada en la idea de Platò, constituïda a partir de les premisses que contemplen l'amor material com a via de contemplació de la bellesa de les idees per assolir l'amor diví de quelcom Bell en essència. Això no obstant, Lope de Vega no al·lega la validesa de la teoria en la seva totalitat, sinó que adhereix conceptes extrets d'Ètica a Nicòmac d'Aristòtil, on es defensa la virtut com a interludi, ja que, segons l'auto,r qualsevol extrem és susceptible de conseqüenciar-se al vici. Per tant, el dramaturg instrueix i expressa la voluntat de representar, a partir de la peça teatral, una versió que destaca aspectes eròtics, relatius al desig i a la sexualitat que són refutats, primigèniament, per la teoria neoplatònica, precedentment mencionada.

D'altra banda, és de notable interès destacar La dama boba com a exemplificació i plasmació del concepte, per part de Lope de Vega, respecte a la figura femenina, presentant-la, no només com a subjecte contenidor de bellesa, requisit indispensable, des d'una referència social, per a la validació del gènere en qüestió, sinó que també diposita l'expectativa d'expressions d'intel·ligència, per part d'aquesta. És en el context en el qual la protagonista assoleix la plenitud mitjançant la potenciació del seu intel·lecte, impulsada per l'amor, i la seva ulterior inquietud tant sexoafectiva com relativa als estímuls intel·lectuals. D'aquesta manera, existeix un posicionament sociopolític que situa a l'autor com a defensor ideològic d'Erasmo de Totterdam i Luis Vives, en relació amb les seves declaracions que consideren als subjectes del sexe femení com a dignes de la recepció d'una instrucció intel·lectual, i del reconeixement d'una igualtat de condicions i de reconeixement respecte al sexe masculí. No obstant, consideren que les aptituds reconegudes han d'estar enfocades al desenvolupament i optimització dels interessos i posicionament familiar. Per tant, els possibles aspectes feministes de Lope de Vega estan supeditats al matrimoni com a punt àlgid de l'emancipació femenina. No obstant, cal tenir en compte el marc de referència sociocultural que engloba la perspectiva de gènere de l'autor i de l'època en qüestió.

En referència a les fonts que fan viatjar la comèdia a la contemporaneïtat, es tracten del primigeni manuscrit, de la peça (en un paper de qualitat excepcional, cosa que denota una especial predilecció pel text analitzat), datat en un 28 d'abril de 1613 a Madrid, el qual es va publicar, defectuosament, el 1617 a Madrid a la Parte IV, dedicada al ducat de Sessa.

Va ser Jerónima de Burgos la posseïdora del manuscrit, i és a partir d'aquest fet i del fet que va ser la representant del personatge de Nise, a causa de la voluntat de l'artista per donar-li protagonisme (malgrat que no es presentava com a l'actriu que exercia com a tal), que existeix la hipòtesi d'una possible relació romàntica i/o sexual entre els implicats, posicionant La dama boba com a un obsequi de Lope destinat a Jerónima de Burgos.

# data[].attributes.body
Félix Lope de Vega y Carpio (Madrid, 2 de desembre, 1562 - 27 d'agost, 1635).

Màxima figura del teatre espanyol al Segle d'Or (segle XVII).

Obra molt àmplia. Més de 1500 obres, es conserven 400.

Universitat Alcalá de Henares.

Sacerdot, va deixar la vocació a arrel del descobriment de la seva relació amb Elena Osorio, dona casada.

Procés en la seva contra, amb el resultat de 8 anys de desterrament de Madrid, i 2 anys de desterrament Castella.

Moltes dones, molts casaments.

Gran coneixement de la cultura grecollatina i de la historia d'Espanya.

"Arte Nuevo de hacer comedias" (1609): novetats al món del teatre:
- Tres actes.
- Intercanvi de tragèdia i comèdia.
- Mètrica adequada a la natura.

Influència en el barroc espanyol.

# data[].attributes.body
La dama boba pertany al gènere de la Comèdia Nova, com a la consolidació i renovació de la fórmula teatral, i es tracta d'una peça constituent del corrent estètic del Segle d'Or, com a referent del qual, Lope explota referències anteriors tals com autors medievals, renaixentistes i italians, explora convergències populars i cultes i defensa principis dramàtics i estètics.

L'obra materialitza característiques de la Comèdia Nova en tant que presenta una ruptura de la regla de la unitat del temps, de l'espai i de l'acció, és polimètrica, utilitza un decoro expressiu i una estereotipació dels personatges, unifica la cosa còmica amb la cosa tràgica, es redueix a tres actes, presenta divergència d'estrofes i l'amor i l'honra com a temes essencials.

En addició, Lope incorpora elements lírics en la seva activitat dramaturga i no tendeix a dicotomies barroques, sinó que es manté com a un punt d'inflexió entre el Renaixement i el Barroc, amb elements idiosincràtics tals com una dinàmica comunicativa senzilla i natural. Això no obstant, la Dama Boba es tracta d'una notable decantació per figures literàries pertinents a l'expressió barroca.

# data[].attributes.body
Aquesta obra, la qual va ser acabada l'abril de l'any 1613, pertany al context històric del Segle d'Or espanyol. Va ser un moment històric d'exaltació de valor per l'art i la literatura castellana. També va coincidir amb un moment d'esplendor per l'Imperi Espanyol gràcies a les conquestes de l'època i les diverses colonitzacions. S'anomena segle d'or, ja que com es menciona anteriorment, es va gaudir d'una gran bonança en tots els aspectes. Serà també el moment de la creació de gèneres com la novel·la picaresca o la polifònica, i també amb Lope de Vega, el nostre autor, neix un nou tipus de comèdia anomenada comèdia d'embolics. Notarem una tendència general a l'exploració i adopció d'altres cultures, i també les tendències renaixentistes i barroques en totes les pràctiques artístiques i ideologia de l'època, la religió prendrà també un paper fonamental en la societat, sent impulsada pels reis catòlics i per la gran institució de l'església. Finalment, també trobarem un gran desenvolupament en el món del teatre espanyol amb la creació de les bases del teatre modern i unes grans obres, com es La Dama Boba.