# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Alături de geniul său militar fără precedent, ambiţia şi crezul în destinul său, Alexandru Macedon şi-a datorat împlinirea destinului perfectionării unui corp de armată unic în istoria militară a Antichităţii. Corp de armată cu aură legendară, celebra falangă macedoneană a scris istorie la propriu sub conducerea genialului tactician. Secretele şi particularităţile sale stârnesc şi astăzi interesul istorice. La urma urmei, la umbra spinoasă a uriaşelor sale suliţe, un tânăr de doar 17 ani devenea semizeu...

Macedonenii intră pe scena istoriei militare a lumii

Străvechile triburi ale macedonenilor, pe care unii istorici îi consideră traci, iar alţii greci au ridicat una dintre cele mai impresionante şi eficiente armate ale Lumii Antice. Marele inovator şi deschizător de drumuri în această direcţie nu a fost deloc Alexandru cel Mare, ci tatăl său, regele Filip al doilea al Macedoniei.

Pentru a înţelege mai bine cum au stat lucrurile în privinţa dezvoltării militare a Macedoniei, putem spune că Filip a creat şi a dezvoltat, iar Alexandru a inovat şi a perfecţionat armata care avea să cucerească şi să consolideze un imperiu întins pe trei continente.

Figura regelui Filip a fost umbrită cumva pe nedrept de imaginea lăsată de fiul său, Alexandru. Cu toate că nu a ridicat cu viteza fulgerului un imperiu, asemeni fiului său, Filip a fost cel care i-a asigurat lui Alexandru cel mai eficient mijloc pentru ca acesta să-şi împlinească soarta glorioasă. Tactician de excepţie, strateg experimentat şi inovator strălucit, Filip al doilea s-a remarcat şi ca un iscusit politician al vremii.

Dispreţuiţi şi consideraţi pe jumătate barbari şi necivilizaţi da către grecii oraşelor state, macedonenii erau o populaţie extrem de războinică. Riturile lor de trecere şi obiceiurile erau cu adevărat impresionante: beau vinul neîndoit cu apă (obicei considerat de greci drept barbar şi primitiv), iar pentru ca un adolescent să fie considerat bărbat demn să stea la masă sau să vorbească în public, acesta trebuia ucidă un mistreţ în timp ce era înarmat cu o singură suliţă.

La momentul în care Filip al doilea s-a înscăunat rege peste macedoneni, aceştia trăiau într-un stat obscur de la marginea de nord a Greciei, fiind atacat continuu de iliri, peonieni şi o multitudine de triburi trace. Cu toate că regii de dinaintea lui Filip stabiliseră o armată bine pusă la punct, aceasta nu era capabilă decât să-şi apere teritoriul, în niciun caz să servească ambiţiilor temerare ale tatălui lui Alexandru.

Politician strălucit, Filip a avut ideea unificării Macedoniei prin intermediul armatei. A promis şi a oferit solde consistente, a reuşit să transforme căpeteniile rebele şi temperamentale ale triburilor în generali supuşi şi eficienţi, a convins clasa nobiliară să se constituie în cavaleria de elită, iar pe ţărani să devină o forţă pedestră imbatabilă.

Tot el a introdus seviciul militar permanent, adică şi-a transformat supuşii din nişte luptători ocazionali obişnuiţi doar să se apere, într-un corp de războinici profesionişti.

Vizionar remarcabil, Filip a interzis folosirea excesivă a carelor şi căruţelor de transport, şi a limitat numărul sclavilor folosiţi ca ajutoare la un singur om pentru zece soldaţi pedestraşi. Măsura sa a îmbunătăţit considerabil viteza de deplasare a trupelor în timpul deselor campanii militare în care a cucerit aproape toate statele greceşti.

Geniul tatălui şi al fiului

Noua armată ridicată şi reformată de Filip era compusă din mai multe trupe, plus o multitudine de oameni de naţii diferite. Cavaleria macedoneană a fost cea mai bună cavalerie de luptă în întreaga lume antică până la năvala hunilor în Europa.

Dar corpul de armată care avea să încline de fiecare dată balanţa victoriei în tabăra macedonenilor avea să fie celebra falangă. Falanga macedoneană a fost o creaţie singulară a regelui Filip al doilea. De fapt, viitorul rege al macedonenilor îşi petrecuse mare parte din tinereţe ca ostatic în oraşul cetate Theba.

Acolo, Filip a avut norocul să studieze tactica şi strategia militară sub îndrumarea generalului Epaminondas, nimeni altul decât comandantul militar care a pus bazele unei trupe de şoc care avea caracteristicile viitoarei falange.

Soldaţii care aveau să o compună, au fost specializaţi în mânuirea sarrisei - un tip de lance enormă, fiind deci antrenaţi să facă o serie de manevre tipice prin care trebuiau să se pună la adăpost de atacuri şi să destabilizeze trupele inamice. Soldaţii aveau să lupte grupaţi în formaţiuni rectangulare formate din opt oameni, conduşi de un comandant şi un secund astfel încât comunicarea ordinelor şi regruparea în funcţie de teren şi numărul inamicilor, să se producă cât mai fluid şi eficient.

Principalul scop al falangei era de a respinge atacurile furibunde şi a fixa în loc inamicul, astfel încât cavaleria grea să poată administra din flancuri lovitura decisivă unui inamic demoralizat şi incapabil să mai riposteze periculos. Flancurile falangăi erau protejate de unităţi de cavalerie aparţinând aliaţilor, în speţă tesalieni şi traci.

Arma unică şi definitorie a soldaţilor din falanga macedoneană era aşa numit-a sarrisa, cea mai lungă lance din istorie. Conform istoricilor militari şi arheologilor, lungimea unei sarisse era cuprinsă între minim 4 şi maxim 7 metri şi avea o greutate considerabilă. Existau două tipuri de sarisse standard, una de 4,6 metri cu o greutate de 6 kilograme, şi alta mai lungă de, 5,5 metri.

Arma a fost concepută de Filip al doilea şi a înlocuit suliţele mai scurte de tip dory, preluate de macedoneni de la hopliţii greci. Macedonenii o făureau din lemn de corn, arbustul cu cel mai dur şi maleabil lemn din Europa. Vârful era lung, ascuţit, şi tăios pe margini, având forma consacrată de frunză de salcie. Capătul celălalt era prevăzut cu o contragreutate din bronz, care era deseori împlântat în pământ, arma devenind astfel fixă, iar pădurea de sarisse putea astfel stopa orice şarjă de atac a inamicilor, indiferent de numărul sau armele folosite de aceştia.

Deoarece era o armă atât de lungă şi grea, sarissa era formată din două părţi pentru a fi transportată mai uşor, cele două părţi erau îmbinate înainte de luptă sau de antrenamente şi manevre. Lungimea şi greutatea sarissei obliga soldaţii să o folosească cu ambele braţe, din acest motiv, ei purtau doar un scut mic, legat de gât şi de piept printr-un ham specific.

Singura lor armă disponibilă mai era o sabie de tip kopis, scurtă şi curbată descendent. Înarmaţi cu o asemnea lance supradimensioantă, soldaţii dintr-o falangă trebuiau intruiţi special, iar comandanţii lor erau experţi în tactica privitoare acestor detaşamente. Înainte de confruntări, falanga mărşăluia întotdeauna în faţa celorlalte trupe.

Formaţiunea compactă prezenta un adevărat zid impenetrabil de lănci atât de lungi încât ţineau la distanţă orice fel de trupe adverse. Celebrul zid de sarisse, denumit Synaspismos, făcea ca falanga regilor macedoneni să invulnerabilă la toate atacurile frontale.

Noua metodă de atac în care avangarda armatei era alcătuită din soldaţi înarmaţi cu lăncile uriaşe ţinute puternic cu ambele braţe, a fost folosită cu succes deplin de către Alexandru cel Mare care a cucerit astfel Egiptul faraonilor, Persia şi regatele dinastiilor Paurava din nord-estul Indiei de atunci. Nici măcar unităţile de elefanţi de luptă aruncate împotriva cutezătorului macedonean de către regii indieni, nu au putut opri falanga pe câmpurile de bătălie.

Zidul viu şi mortal de sarisse a distrus formaţiunile de care de luptă ale persanilor în confruntarea istorică de la Gaugamela. Cu toate că Alexandru a introdus treptat în rândul trupelor sale o serie de arme şi tactici preluate din Asia, falanga a rămas baza armatelor elenistice, inclusiv după moartea marelui cuceritor.

Eficienţa falangei avea să-şi facă prezenţa pe multe câmpuri de bătălie, chiar şi detaşamentele de lăncieri elveţieni aveau să acţioneze pe viitor după tacticile şi metodele acestei formaţiuni. Falanga macedonenilor nu era foarte diferită de falangele hopliţilor care apărau oraşele-stat greceşti.

Era doar mai bine antrenată şi organizată, şi bineînţeles, înarmată cu acea suliţă extralungă care băga spaima în trupele inamice. În plus, soldaţii Macedonului, purtau armuri uşoare care le permitau să mărşăluiască sau să se regrupeze mult mai uşor decât hopliţii greci. Cu toate acestea, inovaţiile tactice, precum şi dispariţia generalilor experimentaţi, au dus în cele din urmă la declinul falangelor.

Punctele lor slabe- atacurile din flancuri şi tendinţa de rupere a formaţiunii, când aceasta trebuia să traverseze în viteză terenuri accidentate, au dus în cele din urmă la dispariţia redutabilelor deteşamente macedonene. În plus, inamicii grecilor şi macedonenilor se obişnuiseră deja cu prezenţa falangăi pe câmpul de luptă, şi dezvoltaseră o serie de contra-măsuri ofensive.

Legiunile romane, disciplinate, perseverente şi ingenioase, au fost cele care au eliminat falanga macedoneană de pe scena confruntărilor armate ale Antichităţii. Legiunile Romei şi-au dovedit superioritatea în toate confruntările cu regatele elenistice.

Cea mai impresionantă încleştare a celor două corpuri de armate legendare avea să se petreacă în Bătălia de la Pydna ( anul 168 înainte de Hristos) din cadrul celui de al treilea Război Macedonean, când legiunile au reuşit să străpungă falangele, şi au pătruns între liniile de lăncieri, reuşind astfel să-şi impună superioritatea lor proverbială în lupta de aproape.

Apusul bătăliei a însemnat stingerea dinastiei Antigonizilor care descindea direct din Alexandru Macedon. Cu toate acestea, o serie de împăraţi romani, mari admiratori ai personalităţii celui mai grandios cuceritor al Antichităţii, au încercat să recreeze unităţi de falangeri. Între aceştia s-au remarcat împăratul Caracalla care a format o falangă de circa 16.000 de războinici născuţi în Macedonia şi comandaţi de ofiţeri botezaţi de el cu numele originale ale ofiţerilor lui Alexandru...

Severus Alexandru a mers mai departe, cu formarea unei falange de 30.000 de oameni, cu ajutorul căreia a câştigat unele victorii în războaiele cu parţii.

Istoria urma să-şi continuie cursul, oamenii să se războiască neîncetat, fapt ce a dus la dezvoltarea a noi concepte militare şi arme cât mai eficiente. Falanga a fost dată încet, încet uitării, fiind amintită pasager în amintirea faptelor şi personalităţii tânărului care s-a identificat aproape perfect cu un semizeu.

# data[].attributes.attachment_link.title
Falanga macedoneană: secretul invincibilităţii lui Alexandru cel Mare

# data[].attributes.attachment_link.description
Alături de geniul său militar fără precedent, ambiţia şi crezul în destinul său, Alexandru Macedon şi-a datorat împlinirea destinului perfectionării unui corp de armată unic în istoria militară a Antichităţii. Corp de armată cu aură legendară, celebra falangă macedoneană a scris istorie la propriu sub conducerea genialului tactician.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Alexandru cel Mare este o legendă, un idol al iubitorilor de istorie, un erou al lumii antice. Numele său dăinuieşte într-o lume din ce în ce mai temătoare, care se ascunde în spatele unor arme sofisticare, în care oamenii se raportează la tinerii eroi ai antichităţii ca la idealuri de neatins. Fiu al Macedoniei, Alexandru a fost un iureş al războiului, acesta nu s-a limitat la a-şi conduce bine patria, ci a renunţat la comoditatea unei vieţi lungi şi paşnice în regatul său pentru glorie eterna înfruntându-l pe Darius, în indepărtatele ţinuturi din Asia.
Viaţa sa, scurtă de altfel (356-323 î. Hr.), a fost relatată detaliat de către istoricul Quintus Curtius Rufus, istoric roman care a scris în vremea împaratului Claudius (41-54 d. Hr). O parte a istoriografiei moderne îl contestă pe Rufus, sunt opinii care spun că nici măcar nu ar fi existat sau că opera Viaţa şi faptele lui Alexandru cel Mare nu îi aparţine, dar atâta timp cât aceste suspiciuni nu au fost dovedite în mod ştiinţific, nu ne rămâne decât sa-l cităm şi să ne raportăm la el de fiecare dată când vrem să vorbim despre Alexandru pe baza unui izvor istoric narativ detaliat.

Alexandru cel Mare a fost fiul lui Filip al II-lea, s-a născut la Pella şi descindea din dinastia Argeadă. A urcat pe tron la numai 20 de ani, iar cea mai mare parte a vieţii sale şi-a petrecut-o în afara Macedoniei, realizând unul dintre cele mai mari imperii ale lumii antice. Despre fascinatia pe care au simtit-o contemporanii si cei care au trăit după acesta, Curtius Rufus scria „ Multi autori greci au vorbit despre viaţa şi faptele lui Alexandru, care a smuls sceptrul din mâna perşilor spre a-l strămuta în Grecia." Despre originile sale care se spune că descindeau din tagma zeilor acelaşi autor antic mărturiseşte „ Aşadar cred că Alexandru era înzestrat din plin cu toate darurile minţii şi ale norocului care trebuiau neapărat să urce pe cea mai înată treaptă a puterii un bărbat ales de soartă. Regii Macedoniei spuneau că neamul lor îşi trage obârşia din Hercule. Olimpia, mama lui Alexandru, spunea că se trage din neamul lui Achile."

După moartea tatălui său, răpus în urma unui complot, Alexandru rămâne singurul succesor capabil să conducă regatul lăsat în urmă de Filip, cu toate că erau multe opinii care îl considerau prea tânăr. Primele probleme pe care le-a avut de înfruntat au fost revoltele din Macedonia, Tracia, dar şi în Grecia, ceea ce făcea ca Liga de la Corint să fie ameninţată. Tânărul Alexandru a pacificat aceste zone şi apornit către Asia.

După câteva tentative eşuate de a-l opri pe Alexandru, dintre care cele mai importante sunt cele de la Granicos şi Issos, drumurile către Siria şi Egipt sunt deschise. Darius încearcă disperat să realizeze o armată din majoritatea triburilor supuse lui pentru a-i înfrunta pe invadatorii ce păreau de neoprit. Conducătorul perşilor a folosit şi metoda diplomatică prin care dorea să aplatizeze conflictul făcându-i lui Alexandru mai multe promosiuni, pe care macedoneanul nu le-a luat în seamă. Rufus povesteste „ După ce şi-a organizat oastea şi a înarmat-o în felul acesta, Darius îşi puse în mişcare trupele, plecând din Babilon. Era flancat în dreapta de Tigru, iar în stânga îi oferea protecţia Eufratul. Forţele sale armate umplură câmpiile Mesopotaniei. "

Înainte de marea bătălie de la Gaugamela, Darius mai face un ultim apel la calea paşnică, atunci când trimite la Alexandru emisari, care primesc următorul răspuns „ Aduceţi-i la cunoştinţă lui Darius că, dacă mi-am manifestat mărinimia şi spiritul meu iertător, am făcut-o nu împins de prietenia sa, ci de firea mea. Nu obişnuiesc să port război cu prizonierii şi cu femeile. Trebuie să mă înarmez pentru a lupta împotriva celui pe care îl urăsc.(...) Cât despre condiţiile de pace pe care mi le aduceţi, dacă le voi primi, înseamnă că îi voi ceda lui victoria. El îmi dăruieşte cu mărinimie ceea ce este situat dincolo de Eufrat, dar voi aţi uitat pe deoparte în ce loc vă adresaţi mie şi pe de alta că eu ma aflu dincolo de Eufrat."

În consecinţă bătalia pe care Darius a dorit cu ardoare să o evite, sau cel puţin să o amâne, s-a dat la Gaugamela. Armata lui Darius era enormă. Conducătorul său dorea să dea bătălia pe câmp deschis. El avea soldaţi din Bactria, Susa, Arachosia, Eubeea, dar şi mezi, parţi, cappadocieni, sirieni... Alexandru fu sfătuit să dea atacul noaptea, dar acesta respinse categoric planul deoarece credea că este o metodă demnă de oamenii laşi:„ Voi mă sfătuiţi să recurg la o stratagemă folosită de tâlhari, deoarece singurul mijloc de lupta al acestora este de a înşela. Niciodată nu voi admite să-mi câştig gloria prin lipsa lui Darius, ori prin găsirea unor poziţii înguste, în defileuri, ori stratageme folosite în timpul nopţii;eu sunt hotărât să dau atacul făţiş, la lumina zilei;vreau mai degrabă să-mi pară că n-am avut noroc decât să-mi fie ruşine de victorie. "

Înainte de bătălie ambii comandanţi şi-au încurajat armatele. Darius se adresă astfel soldatilor săi:„ Voi care puţin mai înainte eraţi stăpânii ţărilor pe care le udă aici Oceanul, acolo le închide Helespontul, trebuie să luptaţi nu pentru glorie, ci pentru salvarea, precum şi pentru libertatea voastră, care pentru voi e mai scumpă decât viaţa. Această zi va statornicii sau va pune capăt imperiului persan, cel mai mare din câte a cunoscut evul nostru."Alexandru la rândul său şi-a îmbărbătat armata în felul următor:„După ce-am străbătut atâtea tărâmuri la nădejdea biruinţei, pentru care va trebui să dăm acum bătălia, ne-a mai rămas un singur moment hotărâtor.(...)Macedonenii au ajuns acolo de unde nu mai pot da înapoi şi fugi. După ce-au străbătut asemenea distanţe şi atâtea tărâmuri, după ce-au lăsat înapoia lor atâtea ape şi atâţia munţi, reîntoarcerea în patrie şi la patria fiecăruia trebuie asigurată numai prin tăria braţului."

Lupta de la Gaugamela a fost crâncenă, căci persanii erau mulţi şi realizau cât de greu este să alunge invadatorul din patria lor. Cu toate sforţârile, ei nu au învins. Darius, speriat de furia cu care macedonenii şi aliaţii lor luptau, a fost nevoit să fugă, alegând o cale ruşinoasă, sperând probabil că se va putea reorganiza pentru o viitoare confruntare mai favorabilă lui. Dar lucrul acesta nu va mai fi posibil. Darius va fi ucis de unul dintre satrapii care îl urma-Bessus pe numele său, care a fost pedepsit cu moartea de către macedoneni pentru fapta sa. Rufus povesteşte astfel finalul episodului de la Gaugamela „ Cine şi-ar putea închipui cu mintea, sau zugrăvi prin cuvinte atâtea întorsături ale soartei, acest cumplit măcel al trupelor învinse, dezastrul şi pieirea fie rând pe rând a câte unuia, fie a tuturora laolaltă? În acea singură zi soarta grămădit evenimente aproape ale unui veac de existenţă. "

Drumul lui Alexandru nu s-a oprit aici. El s-a adâncit în inima Asiei pentru noi fapte de legendă povestite de acelaşi autor antic. Cât de fidele sunt evenimentele relatate de acesta nu se ştie, dar opera sa merită să dăinuie măcar pentru că păstrează vie amintirea unor epoci demult apuse.

Bibliografie:

Quintus Curtius Rufus, Viaţa şi faptele lui Alexandru cel Mare, Editura Minnerva, Bucureşti, 1970, volumul 1.

# data[].attributes.attachment_link.title
Alexandru cel Mare, cuceritorul legendar al perşilor

# data[].attributes.attachment_link.description
Alexandru cel Mare este o legendă, un idol al iubitorilor de istorie, un erou al lumii antice. Numele său dăinuieşte într-o lume din ce în ce mai temătoare, care se ascunde în spatele unor arme sofisticare, în care oamenii se raportează la tinerii eroi ai antichităţii ca la idealuri de neatins.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Acest articol sau această secțiune are bibliografia incompletă sau inexistentă.
Puteți contribui prin adăugarea de referințe în vederea susținerii bibliografice a afirmațiilor pe care le conține.

Alexandru cel Mare (în greacă Μέγας Αλέξανδρος, Megas Alexandros, n. , Pella, Macedonia Antică - d. , Babilon, Macedonian Empire), cunoscut și sub numele de Alexandru Macedon, Alexandru al III-lea al Macedoniei sau Alexandros III Philippou Makedonon, rege al Macedoniei (336 î.Hr.-323 î.Hr.), a fost unul dintre primii mari strategi și conducători militari din istorie. Cuceririle sale spectaculoase i-au făcut pe macedoneni stăpâni ai Orientului Apropiat. La moartea sa, la vârsta de 32 de ani, Alexandru era stăpânul celui mai mare imperiu cucerit vreodată. Alexandru cel Mare a contribuit substanțial la răspândirea civilizației elenistice în întreaga lume.

Aristotel și Alexandru de J L G Ferris 1895

Fiul regelui Filip al II-lea al Macedoniei și al reginei Olimpia s-a născut în anul 356 î.Hr., chiar în aceeași noapte când Templul lui Artemis din Efes a fost incendiat. Tatăl său, care avea multe femei și care își neglija nevasta, i-a oferit fiului său, de-a lungul copilăriei, o educație spartană, fiind foarte sever. Se spune că l-a aruncat în mijlocul unui grup de lei. Zilnic, Alexandru se antrena din greu să lupte și să comande soldați, îndeplinind îndatoriri militare stricte. Datorită acestui mod de viață, a deprins tradițiile militare, dezvoltându-și o constituție robustă.

Mama lui Alexandru, Olimpia, nu era de origine macedoneană, ci era o grecoaică din Epir. După istorici, ea a fost o femeie aprigă, extrem de neconvențională, cu ambiții dinastice foarte puternice și cu interese oculte, crezând în „viața viitoare" și farmece. Soțul ei, regele Filip, a luat-o în căsătorie când ea avea 20 de ani, iar el 28. Dar, foarte curând, după conceperea lui Alexandru, el a început să se sperie de propria lui soție, pe care a surprins-o odată dormind cu șerpi în pat. Oracolul i-a prezis lui Filip că ochiul cu care s-a uitat prin gaura cheii ca să-și vadă pe ascuns nevasta îi va fi scos în viitor. Ceea ce s-a și întâmplat, în cursul unei lupte.

Când Alexandru a împlinit treisprezece ani, tatăl său, regele Filip al II-lea al Macedoniei, a decis că Alexandru avea nevoie de o educație superioară pe lângă educația spartană, și i-a căutat un tutore. Acesta a fost marele filozof al antichității, Aristotel, care s-a ocupat de educația tânărului Alexandru, dându-i acestuia vaste cunoștințe din domeniul filozofiei, astronomiei, matematicii, artei, biologiei, geografiei și politicii.

Alexandru și Bucefal

Se povestește că micul prinț a reușit să îmblânzească un armăsar cu coama neagră, de proveniență grecească, vândut regelui de către un comerciant, pe care nu l-au putut călări nici cei mai puternici generali din armata lui Filip și nici regele însuși. Alexandru a exclamat: „Ce cal pierd (ei, suita lui Filip). Și numai pentru că ei nu știu să se poarte cu un cal". Alexandru i-a cerut voie tatălui său să tragă de frâiele calului și descoperise frica calului față de umbra sa. L-a întors cu fața spre soare și l-a putut încăleca. De atunci, acest armăsar a devenit calul lui Alexandru, pe care l-a numit Bucefal („cap de bou"). Filip, tatăl lui Alexandru l-a cumpărat în 343 î.Hr. pentru o sumă echivalentă acum cu 20.000 lire sterline, iar în acel moment era atât de sălbatic încât nimeni nu-l putea încăleca. Descris ca provenind din cea mai bună linie de creștere thesaliană, Bucefal avea roba neagră și o stea albă în frunte și era mai mare în comparație cu ceilalți contemporani ai săi. Un scriitor grec spunea că Bucefal avea un ochi albastru.

Conform istoricilor, Alexandru era un băiat deosebit, având o frumusețe aproape feminină, și fiind exact opusul tatălui său Filip, care era o „brută care bea de stingea și era dur cu toți cei din jurul său". Alexandru avea trăsături delicate; toate reprezentările lui rămase până astăzi confirmă acest lucru.

Mama lui, Olimpia, a corespondat cu fiul ei în mod regulat in timpul campaniilor și îi scria că tatăl său nu a fost Filip, ci Zeus.

Potrivit tradiției, Alexandru a fost prieten și cu filosoful Diogene din Sinope, cinicul. Vizitat de către Alexandru în „vila-butoi" unde locuia și întrebat: „Eu, Alexandru, împărat al lumii, ce pot să-ți dau?", a dat un răspuns memorabil: „Nu poți tu să-mi dai ceea ce îmi iei: dă-te la o parte din lumina soarelui!" Plin de admirație, eroul ar fi zis: „Dacă n-aș fi fost Alexandru, adică un tânăr condamnat să cucerească lumea, aș fi vrut să fiu Diogene, un om liber".

Portretul lui Alexandru, de Rembrandt.

În ceea ce privește aspectul lui Alexandru, mulți istorici au crezut, pe baza picturilor antice, sculpturi și documente, că el a fost foarte frumos. Mulți îl descriu că avea părul lung, blond, ajungând până la gât, un nas drept, o frunte proeminentă, bărbie scurtă, fără barbă și o privire intensă. „Buzele sale au fost caracteristice unui nobil, părul cârlionțat a crescut într-un vârf pe frunte, pielea lui era netedă și ușor colorată". Este neclar, totuși, cât de înalt a fost de fapt, dar se pare că există un consens printre istorici că în realitate a fost destul de scund, dar bine proporționat. Alexandru avea o constituție robustă, un trup fizic bine dezvoltat (care atestă că era asemeni macedonenilor și grecilor). Trăsăturile sale faciale erau însă feminine. Avea ochii mari, un nas neobișnuit de mare și alungit, păr cârlionțat, culoarea părului său era șaten deschis, iar pielea era de culoare măslinie. Nu era blond, iar părul său a fost inițial șaten, dar s-a albit în urma campaniilor militare care l-au epuizat, în cele din urmă devenind de culoarea coamei de leu. În ceea ce privește culoarea ochilor lui Alexandru, istoricul grec Arrian l-a descris ca fiind „ un comandant puternic, frumos, cu un ochi căprui închis ca noaptea și unul albastru ca cerul", din aceasta rezultând că ar fi suferit de heterocromie.

Alte surse spun că avea pielea incredibil de albă, plete extraordinar de bogate și de roșii, ochi de culori diferite, unul albastru și celălalt negru, o statură mai mică față de medie, care îl face să pară întotdeauna un copil, dinți ascuțiți, ca de șarpe; din trupul și din gura sa emana un parfum îmbătător.

Conform lui Plutarh, Alexandru a avut un temperament violent și impulsiv, care, fără îndoială, a contribuit la unele dintre deciziile sale. Deși Alexandru a fost încăpățânat și nu a răspuns la toate comenzile primite de la tatăl său, el a fost deschis la dezbateri. El a avut și o latură mai calmă, perceptivă, logică și calculată. A avut o mare dorință de cunoaștere, o dragoste pentru filozofie, și a fost un cititor pasionat. Acest lucru a fost, fără îndoială, datorită tutelei lui Aristotel. Alexandru a fost inteligent și avea un ritm alert de învățare. Datorită inteligenței sale, și-ar fi dezvoltat capacitatea de-a comanda. El a avut o mare auto-reținere în „plăceri ale corpului", în contrast cu lipsa lui de control de sine, și cu consumul de alcool. Alexandru a fost erudit și pasionat atât de arte și științe. Cu toate acestea, el a avut un interes scăzut în sport sau jocuri olimpice, spre deosebire de tatăl său. El a avut o mare carismă și o forță de personalitate, caracteristici care l-au făcut un mare lider.

Abilitățile sale unice au demonstrat incapacitatea generalilor săi să se unească și să mențină Imperiul după moartea lui - doar Alexandru a avut capacitatea de a face acest lucru.

În timpul ultimilor săi ani, mai ales după moartea lui Hephaestion, Alexandru a început să prezinte semne de megalomanie și paranoia. Realizările sale extraordinare, împreună cu propriul său sentiment inefabil al destinului și lingușirea tovarășilor săi, pot fi combinate cu iluziile sale de grandoare care sunt ușor vizibile în testamentul său, precum și dorința sa de a cuceri lumea.

El pare să fi crezut ca el însuși este un zeu, sau cel puțin a încercat să se divinizeze. Mama sa, Olimpia, întotdeauna a insistat că el a fost fiul lui Zeus, confirmat de oracolul lui Amun de la Siwa. El a început să se identifice ca fiu al lui Zeus-Amon.

Alexandru a adoptat elemente ale tradiției persane, practici pe care macedonenii le-au respins. Cu toate acestea, Alexandru a fost un conducător pragmatic, care a înțeles dificultățile de a guverna asupra diferitelor popoare. Astfel, comportamentul său megaloman ar fi fost pur și simplu o încercare practică de a consolida statul său și de păstrare a imperiului întregit.

Alexandru Macedon era descris ca o persoană superstițioasă. De foarte multe ori, seara, organiza împreună cu generalii săi concursuri de rezistență la băut, presărate cu partide de homosexualitate. Istoricii spun că într-o noapte Prohamos, unul dintre supușii lui, a băut trei litri de vin de stafide, foarte tare, și trei zile mai târziu a murit. Alexandru a vrut să depășească recordul și a băut patru litri. A două zi l-a cuprins o febră foarte puternică și la puțin timp a intrat în comă. La 28 iulie 323 î.Hr. a murit lăsând imperiul în „ mâna celui mai bun " dintre generalii săi.

Tânărul regent primește mai întâi la Pella, Macedonia, o solie a perșilor, care doreau să rezolve în mod pacifist problema coloniilor grecești din Perinth și Byzantion.

Când moesii, triburi de traci ce trăiau în valea superioară a râului Strimon (astăzi Struma, pe teritoriul actual al Bulgariei), se revoltă, Alexandru decide să pornească într-o expediție de pedepsire a răzvrătiților. Aceasta a luat sfârșit în anul 339 î.Hr., prin cucerirea și distrugerea principalului oraș al moesilor, prin vinderea ca sclavi a conducătorilor barbari și prin instalarea unei garnizoane într-un post colonial numit Alexandria sau Alexandropolis (undeva între orașele Strake Dimitrov și Sofia din Bulgaria de astăzi). Această expediție l-a transformat pe tânărul regent într-un războinic experimentat și un idol pentru oamenii săi.

Puțin mai târziu Alexandru îl întâlnește pe tatăl său în nord, pentru a-l escorta la revenirea din Sciția. Pe drumul de întoarcere, traversând ținuturile moesilor, coloana macedoneană cade într-o ambuscadă pusă la cale de clanurile nesupuse, iar calul lui Filip al II-lea piere răpus de o lance care îl va răni și pe rege. Alexandru sare în ajutorul tatălui său și îl salvează. Întoarcerea la Pella este triumfală. Alexandru reprezintă acum noua speranță a poporului.

În 337 î.Hr., Filip s-a căsătorit cu o femeie nobilă, Cleopatra, nepoata generalului Attalus și care și-a schimbat numele în Eurydice. Căsătoria a cauzat tensiuni mari între Filip, Olimpia și Alexander. Olimpia a plecat în exil în Epir, fiind considerată o „soție necredincioasă și barbară", crezând în idealurile divine ale fiului ei ca fiind fiul lui Zeus. Aceasta a plecat împreună cu fiul ei, Alexandru, la fratele ei, Alexandru I al Epirului, care și el, la rândul lui, se certase cu tatăl său. Filip, care îl renegase pe Alexandru ca fiu și moștenitor, l-a numit în schimb moștenitor pe fiul lui Eurydice, căruia i-a pus numele primului rege al Macedoniei, Caranus. Potrivit unei legende, în timpul nunții, Alexandru a intrat în conflict cu Attalus, tatăl lui Eurydice care i-a insultat „descendența". Alexandru a sărit să-l ucidă pe Attalus, iar Filip a intervenit, însă s-a prăbușit, fiind beat. Alexandru s-a îndreptat spre mulțimea de invitați și le-a spus: „acest om are pretenția să cucerească Asia, dar nu poate nici să se mute de la un scaun la altul". De atunci, relația dintre Filip și Alexandru s-a răcit.

În anul 336 î.Hr., Filip a declarat "Război de pedepsire" Imperiului Persan și a trimis o armată în Asia Mică. A cimentat legăturile sale cu Alexandru I al Epirului, oferindu-i mâna fiicei lui Cleopatra, fapt care a condus la izolarea soției sale, Olimpia, care nu a mai putut conta pe sprijinul fratelui ei. Dar în același an, când Alexandru se întoarse din exil, Filip al II-lea a fost asasinat la Aegae, într-un amfiteatru, de către Pausanias, căpitanul gărzii sale. Înainte să fie asasinat, chiar el a refuzat să fie însoțit de gardă la intrarea în amfiteatru. Alexandru a fost proclamat rege al Macedoniei de către armata macedoneană și principalii nobili macedoneni. În acel moment avea vârsta de numai 20 de ani. Se zvonește că asasinarea lui Filip a fost planificată de soția sa, Olimpia care avea interesul ca fiul ei, Alexandru să fie încoronat rege. Olimpia a ordonat mai târziu uciderea lui Eurydice și fiului ei nelegitim, născut după căsătoria lui Filip, în scopul de a asigura poziția lui Alexandru ca rege al Macedoniei. După uciderea celor doi copii ai săi, Caranus și Europa, Eurydice a fost forțată de Olympia să se sinucidă, iar Attalus a fost executat.

Asasinarea surprinzătoare a lui Filip a lăsat Grecia în haos, iar alianța " Liga de la Corint" era amenințată. În Macedonia, Tracia, precum și în orașele grecești, ca Teba și Atena, au pornit revoltele. Alexandru și-a ucis mai întâi oponenții cu ajutorul forțelor armate și fiind susținut de nobili. După ce a înăbușit revolta din Macedonia, a pornit în Tracia, cea mai nordică regiune a regatului macedonean. A reprimat revolta, însă revoltele din orașele grecești făceau ca Liga de la Corint să se afle în pragul destrămării. Dar Alexandru, care beneficia de mai multe resurse, a recucerit Tracia și s-a îndreptat spre Teba, distrugând complet orașul, nu a arătat nicio milă în pedepsele date, i-au obligat pe locuitorii cetății să se predea și au fost vânduți ca sclavi. Soldații macedoneni erau liberi să jefuiască toate comorile orașului. De aici s-a născut legenda Timocleei, o femeie din Teba care a aruncat un soldat macedonean într-o fântână pe care l-a păcălit, acesta fiind convins că în fântână se aflau obiecte de valoare. Pentru curajul ei, Alexandru a iertat-o.

Curând, Atena și orașele grecești au implorat iertare. Revoltele au fost oprimate, Alianța "Liga de la Corint" s-a stabilizat, iar Alexandru a fost ales în funcția de Comandant suprem al trupelor coaliției grecești.

După ce a lăsat supravegherea Greciei în seama lui Antipatros, Alexandru s-a îndreptat împreună cu contigentele cele mai sigure ale armatei sale spre Asia (335 î.Hr.). În fruntea unei armate formate din 30.000 de pedeștri și 5.000 de călăreți, Alexandru a plecat din Amfipolis, Tracia, și a debarcat la Troia unde a vizitat mausoleul lui Ahile unde a lăsat daruri, dar a luat și scutul lui Ahile pentru a-i purta noroc în lupte. Toată viața va purta cu el o copie după Iliada. La Hellespont, în Dardanele, se jură că va cuceri toată Asia cu o singură suliță. Nu se va mai întoarce niciodată acasă.

Armata persană condusă de Memnon din Rhodos(un general grec exilat care s-a alăturat Persiei și care comanda o armată de mercenari greci), mult superioară numeric, încearcă să oprească trupele macedonene pe malul râului Granicos, în mai 334 î.Hr. Deși au fost obligați să traverseze râul și să escaladeze un mal abrupt, macedonenii i-au pus pe fugă pe perși, după o luptă crâncenă dintre cele două cavalerii, în cursul căreia Alexandru a fost de câteva ori în pericol de moarte, mai ales atunci când un general persan și-a înfipt sabia in coiful lui, iar Alexandru l-a străpuns cu sulița pe atacator.

Perșii credeau că macedonenii le căzuseră în capcană, odată ce traversau râul. Astfel, cavaleria persană a atacat. După lupte grele, distanța dintre cele două armate inamice s-a micșorat, macedonenii reușind să urce malul. Când au văzut cavaleria macedoneană punând piciorul pe mal, armata persană s-a retras îngrozită. Mercenarii greci din armata persană, ultimii rămași, au fost masacrați. În această luptă au murit doar 100 de soldați macedoneni și peste 1000 de mercenari greci din armata persană. Bătălia de la Granicus s-a încheiat cu victoria macedonenilor.

După această luptă Alexandru a intenționat să cucerească toată regiunea de coastă, cu scopul de a-i împiedica pe perși să-și stabilească o bază pentru a invada Grecia. Astfel el eliberează câteva orașe de tiranii sau de oligarhii satrapi care le guvernau, restabilind democrația. Unele orașe, cum ar fi Halicarnas, Lampsaca sau Aspendos, i-au opus rezistență, și pentru aceasta au fost pedepsite cu asprime.

Mozaic antic din Pompeii, ilustrând bătălia de la Issos.

Se spune că Alexandru nu a profitat niciodată de poziția sa de învingător și a tratat prizonierele cu toată considerația cuvenită rangului lor.

Bătălia de la Issos a avut mai multe puncte decisive. Alexandru, cu o armată experimentată și compactă, a întâlnit o armată dezorganizată formată din soldați din mai multe țări. Bătălia decisivă s-a dat la Issos. Aici, oastea lui Alexandru a întâlnit armata persană într-un câmp deschis. Darius a atacat primul aruncând, în prima faza a luptei, cavaleria. Alexandru a așteptat pe loc prima inițiativă a lui Darius al III-lea, așteptând cavaleria. Oastea lui Alexandru s-a desprins în două lăsând cavaleria să intre printre ei și, prizând-o ca într-un clește, a distrus-o (vreo 80.000 de soldați). Apoi Alexandru a lansat un atac puternic în flancul armatei persane. Perșii pierzând grosul armatei lor (cavaleria) au început să dezerteze, lăsându-l pe Darius singur.

Alexandru Amon-Ra

După un lung și istovitor drum prin deșert, consultă oracolul zeului Amon-Ra de la oaza Siwa, iar preoții acestuia îi acordă titlul de fiu al lui Ra, purtat altădată de faraoni; astfel regele devine, în ochii egiptenilor, un zeu.

Alexandru stăpânește acum bazinul mediteranean și o bună parte a Asiei, fiind onorat ca un faraon de către egipteni. Îmbătat de succes, reîncepe lupta împotriva lui Darius în anul 331 î.Hr.

Bătălia a avut loc în condițiile în care Alexandru Macedon pornise o campanie de cucerire a Imperiului Persan. După Bătălia de la Issos din anul 333 î.Hr. el a cucerit coasta estică a Mării Mediterane și Egiptul. După aceste cuceriri a avansat prin Siria spre inima Imperiului Persan. Alexandru a traversat apoi fluviile Tigru și Eufrat fără nici un fel de opoziție. Darius era ocupat în tot acest timp cu pregătirea unei mari armate formată din soldați din toate colțurile imperiului. El a plănuit să se folosească de număr pentru a-l zdrobi pe Alexandru, unii istorici contemporani evenimentului vorbind de o armată de peste 100.000 de soldați. De asemenea Darius a ales un teren plat pentru bătălie, pentru a se putea folosi de această superioritate numerică și pentru a-i limita lui Alexandru alegerile tactice. Locul ales a fost astfel câmpia Gaugamela din Irakul de astăzi (istoricul grec Plutarh se referă la această câmpie ca la"adăpostul cămilei"). Această locație se află la est de orașul actual Mosul.

Alexandru și-a așezat tabăra pe malul râului Bulemus și a înaintat împreună cu oamenii săi, transportând doar echipamentele și proviziile pentru câteva zile. Macedonenii au ajuns la Gaugamela în după-amiaza zilei de 30 septembrie. Alexandru a dorit inițial să îi atace pe perși imediat după ce au ajuns, dar generali s-au opus. De asemenea, generalii lui Alexandru au propus un atac de noapte, pentru a diminua avantajul numărului. Alexandru nu a acceptat, motivând că aceasta ar fi o victorie furată. În aceste condiții macedonenii s-au odihnit în noaptea dinaintea luptei, în timp ce perșii temându-se de un atac de noapte au rămas în veghe. Chiar în noaptea dinaintea bătăliei avusese loc o eclipsă lunară, considerată de greci un semn de rău augur. Alexandru a spus că pentru perși va fi de rău augur, căci "luna persană va fi umbrită de soarele macedonean" (simbolul Macedoniei fiind soarele).

Darius i-a propus lui Alexandru un tratat prin care îi oferea mâna fiicei sale și o mare parte din imperiu, până la Eufrat, dacă se retrage. Parmenion, unul din generalii lui Alexandru, a spus: "dacă aș fi Alexandru, aș accepta tratatul și aș încheia războiul". Alexandru i-a răspuns: "asta aș face și eu, dacă aș fi Parmenion". A doua zi, soldații erau cuprinși de teamă căci erau depășiți numeric. Alexandru dormise până târziu cu Iliada lângă el. Când a fost trezit, el a anunțat că bătălia este deja câștigată.

Unele estimări actuale estimează că numărul soldaților lui Darius III nu era mai ridicat de 50.000, pentru că era foarte greu de condus și de organizat o armată mai mare de 50.000 de soldați. Oricum este posibil ca armata persană să aibă în jur de 100.000 de soldați. Hans Delbruck estimează numărul călăreților perși la 12.000. Alte estimări vorbesc despre o armată de 91.000 de soldați. Welman estimează mărimea totală a armatei ca fiind de 90.000. Delbrück (1978) estimează că armata persană avea doar 52.000 de soldați. Engels (1920) și Green (1990) estimează că armata totală a armatei lui Darius la Gaugamela nu putea fi mai mare de 100.000 de soldați.

Alexandru a condus în această bătălie o armată formată din soldați proveniți din Regatul Macedoniei, aliații din Tracia și Liga Corintică, această forță având conform lui Arrian, cel mai de încredere istoric care a scris despre Alexandru, 7.000 de călăreți și 40.000 de pedestrași. Conform lui Arrian, armata lui Darius avea 40.000 de călăreți și 1.000.000 de pedestrași; Diodor din Sicilia vorbește despre 200.000 de călăreți și 800.000 de pedestrași; Plutarh amintește de o armată de 1.000.000 de soldați (împreună cu forțele indisponibile), deși în conformitate cu istoricul Curtius Rufus această forță avea 45.000 de călăreți și 200.000 de pedestrași. Mai mult, conform lui Arrian, Diodor și Curtius, Darius avea și 200 de care de luptă scitice, iar Arrian menționează 15 elefanți de luptă. Între pedestrași care formau armata lui Darius se aflau și 2.000 de mercenari greci.

Darius avea după toate sursele o mare superioritate numerică, dar majoritatea trupelor pe care le avea erau de o calitate mai slabă, decât trupele lui Alexandru. Falanga lui Alexandru era echipată cu sulițe de șase metri, numite sarissa. Pedestrașii persani erau slab antrenați și echipați în comparație cu falanga lui Alexandru și hopliți. Singura infanterie bine antrenată și echipată a lui Darius era formată din cei 10.000 de hopliți greci și din garda lui personală, cei 10.000 de nemuritori. Mercenarii greci erau dotați cu un scut greu și cu o suliță care nu era lungă însă, decât de trei metri, iar sulițele nemuritorilor nu aveau mai mult de doi metri. Alte trupe bine înarmate erau cele provenite din Armenia, acestea fiind înarmate asemănător cu grecii. Restul trupelor erau mult mai ușor înarmate; armamentul specific Imperiului Persan fiind în general arcul.

Încă din seara dinaintea luptei armata persană se afla deja pe viitorul câmp de luptă. Darius a recrutat cele mai bune trupe de cavalerie din satrapiile estice și din rândul triburilor scitice aliate. De asemenea Darius a desfășurat și cele 300 de care de luptă scitice, pe care le-a așezat în fața celorlalte trupe. De asemenea el a așezat și cei 15 elefanți, împreună de care de luptă din India, dar acestea au avut un rol minor în luptă. Înainte de luptă, Darius a ordonat să fie curățate tufișurile și vegetația pentru a ușura înaintarea carelor de luptă.

Darius s-a așezat în centru, împreună cu cea mai bună infanterie a sa, care prin tradiție se aflau alături de regele persan. În jurul lui se aflau cavaleria din Caria, mercenari greci și garda de călăreți persană. Chiar în centru a plasat pedestrași perși (nemuritorii), cavaleria indiană și arcașii din Mardian.

Pe ambele flancuri era așezată cavaleria. Bessus comanda flancul stâng, pe care se aflau cavaleria din Bactria, Dahae, Arachosia, cavaleria din Persia, din Susia, Cadusia și călăreții sciți. Carele de luptă au fost plasate în față, împreună cu un grup mic de soldați din Bactria. Pe partea dreaptă comanda o avea Mazaeus, aici aflându-se cavaleria din Syria, Media, Mesopotamia, Parthia, Sacia, Tapuria, Hyrcania, Albania Caucaziană, Sacesinia, Cappadocia, și Armenia. Cavaleria din Cappadocia și Armenia era așezată în fața altor unități de cavalerie și au condus atacul. Cavaleria din Albania Caucaziană și Sacesinia au fost trimise să înconjoare flancul macedonean.

Armata macedoneană era împărțită în două părți, partea dreaptă a armatei aflându-se sub comanda directă a lui Alexandru, iar partea stângă era condusă de către generalul Parmenion. Alexandru se afla alături de camarazi. Împreună cu el se aflau paionieni și cavaleria ușoară macedoneană. Cavaleria formată din mercenari era împărțită în două grupuri, veteranii fiind plasați în partea dreaptă, iar restul cavaleriei se afla în fața arcașilor agrieni și macedoneni, care la rândul lor se aflau plasați lângă falangă. Parmenion se afla în stânga împreună cu mercenarii din Grecia și Thesalia, respectiv cavaleria din Tracia. Armata macedoneană era așezată în așa fel încât să asigure o cât mai mare libertate de mișcare, pentru flancul drept condus de Alexandru.

În centrul formației se aflau mercenarii cretani. În spatele lor se afla un grup din cavaleria thesaliană și mercenarii din Achaia. În dreptul lor se afla o altă parte din cavaleria greacă, aliată. În spatele lor era așezată falanga, într-o linie dublă. Macedonenii aveau o cavalerie depășită și de cinci ori, de cavaleria persană. De asemenea armata persană era desfășurată pe o lungime foarte mare. În aceste condiții era de așteptat ca armata macedoneană să fie atacată pe flancuri de către perși. De aceea linia a doua macedoneană a primit ordin să fie pregătiți să răspundă la un atac din flanc. Linia a doua era formată mai mult din mercenari.

Bătălia a început prin ordinul dat de Alexandru falangei de a ataca centrul liniei persane. Macedonenii au înaintat sub un unghi de 45 de grade, probabil pentru a ademeni cavaleria persană.

Fiind amenințat direct, Darius părăsește câmpul de luptă, cauzând o derută totală în rândul oștenilor săi. Și-au pierdut viața peste 40.000 de perși, în timp ce numai câteva sute de macedoneni au căzut victime. Alexandru Macedon a renunțat la urmărirea lui Darius, deoarece flancul drept al armatei sale se afla în dificultate.

Pe urmele lui Darius, Alexandru înaintează spre est, dar regele persan fuge mai departe, înconjurat de tot mai puțini credincioși. Alexandru îl urmărește cu un grup mic de soldați într-un marș forțat și extenuant, până când Darius moare, ucis de unul dintre satrapii care îl însoțeau, Bessus, care se proclamă rege. Soldații macedoneni l-au găsit pe Darius inconștient, iar când a cerut apă și a băut, a murit din cauza rănilor provocate de ucigașii săi. Alexandru l-a jelit atunci, căci nu dorea să-l ucidă, ca să nu atragă antipatia perșilor. I-a urmărit pe ucigași și, în cele din urmă, l-a ucis pe Bessus.

Din acest moment, Alexandru se consideră succesorul și moștenitorul lui Darius.

Aflat la Babilon, Alexandru îl cumpără pe Bagoas, eunucul, care îl servise și pe Darius al III-lea, cât și pe Artaxerxes III (pe care l-a și otrăvit). Dupa spusele lui Plutarch, Bagoas, cel mai iubit eunuc a lui Alexandru, a câștigat un concurs de dans organizat după traversarea cu succes a deșertului Gedrossian. Trupele macedonene, în rândul cărora Bagoas era foarte popular, i-au cerut lui Alexandru să-l sărute în fața mulțimii de invitați, ceea ce acesta a și făcut.

Odată, calul său preferat, Bucefal, i-a fost furat. Alexandru a jurat că îi va pedepsi crunt pe bandiții perși. Bandiții, auzind vestea, i-au înapoiat calul regelui, iar acesta a fost atât de bucuros că și-a recuperat calul, încât i-a cruțat pe hoți, ba chiar i-a iertat și i-a răsplătit.

Rezistența perșilor nu încetează decât o dată cu supunerea Sogdianei și a Bactrianei, unde Alexandru se căsătorește, după ritualurile persane, cu prințesa Roxana, fiica nobilului Oxyartes. Pentru a realiza o uniune adevărată între învingători și învinși, Alexandru și-a îndemnat adjuncții să facă la fel și i-a încurajat pe soldați să-și găsească soții persane.

Alexandru a strâns bunuri și o avere în valoare de 160.000 talanți persani ($ 280.000.000), s-a ales după bătălia de la Issus cu soția lui Darius,cu cele două fiice ale sale și cu un harem regal format din 360 concubine și 400 eunuci.

Soldații macedoneni au fost bine răsplatiți pentru serviciul militar, mulți îmbogățindu-se. Dar li s-a impus să se căsătorească cu femei persane, atunci cand Alexandru a decis unirea dintre cele două popoare prin căsătoria dintre soldații macedoneni și femei persane, decizie nu foarte bine primită de generalii lui Alexandru, ba chiar fiind criticată și declarată ca fiind josnică și umilitoare, ca un grec sau macedonean să se căsătorească cu o barbară din afara ținuturilor grecești. Mulți soldați duceau dorul de casă.

Totodată, Alexandru a decis să construiască librării, biblioteci, școli, răspândind educația și cultura greacă de-a lungul Orientului. A început chiar să recruteze perși în armata macedoneană. Aceasta în timp ce el adopta obiceiurile și chiar și vestimentația persană. Chiar dacă prin aceste acte a atras simpatia perșilor, el a atras și dușmănia propriilor săi generali macedoneni.

Stateira a II-a, cunoscută și sub numele de Barsine, era fiica regelui Darius al III-lea și a Stateirei I. După înfrângerea tatălui ei în bătălia de la Issos, Stateira și surorile ei au fost capturate de Alexandru cel Mare. Ea, împreună cu mama lui Darius și cu mama ei (Stateira I), s-au închinat lui Hephaestion cerând îndurare, crezând ca el era Alexandru. Alexandru, amuzat, le-a întrebat cum doresc sa fie tratate. Ea a răspuns: „Așa cum sunt, asemenea unei prințese". Stateira și mama lui Darius au fost tratate bine, iar ea a devenit a doua soție a lui Alexandru. La aceeași „nuntă de la Susa", din anul 324 î.Hr., Alexandru s-a căsătorit și cu Parysatis, fiica fostului rege persan Artaxerxes al III-lea.

Încă din tinerețe, Hephaestion l-a întâlnit pe prințul Alexandru. Deși nu există nicio conexiune explicită între Hephaestion și Aristotel din Stagira (decât după Diogenes Laertius), se presupune că acesta i-a oferit o educație aleasă, asemeni lui Alexandru, în școala din Mieza (Naoussa zilelor noastre). Se consideră că între cei doi tineri nu a existat decât o insignifiantă diferență de vârstă, de cel puțin un an, Hephaestion fiind cel mai mare. La Troia, Alexandru venerează luptătorii de legendă; se spune că ar fi vizitat mormântul strămoșului sau (ipotetic) Achilles, iar Hephaestion i-ar fi adus omagii lui Patroclus, camaradul lui Achilles. Încă o dată, se dovedește că Hephaestion i-a fost partener lui Alexandru, deoarece, în acel secol IV î.Hr., exista credința că cei doi eroi legendari amintiți mai sus au fost iubiți (mai mult, Homer spune că aceștia obișnuiau să-și petreacă nopțile separat, întărind astfel garanția celor spuse).

După victoria macedonenilor, regina Stateira a fost capturată. Mergând la Alexandru, s-a înclinat în fața lui Hephaestion, convinsă că acesta era regele. Alexandru liniștește apele spunând: „Nu te îngrijora, mamă. Oriunde, el este asemeni mie".

Hephaestion era garda de corp personală a lui Alexandru în bătălia de la Gaugamela, ca unul dintre somatophylakes (de fapt, cei șapte nu erau altceva decât aghiotanți). În timpul sângeroasei lupte, se va răni la un braț. Alexandru devine sceptic în privința abilităților de comandant ale lui Hephaestion, dar asta nu conduce la sfârșitul prieteniei. Este menționat ca oficialul responsabil cu asigurarea proviziilor pe vreme de iarnă, o sarcină importantă. Hephaestion a fost „cavaler de onoare" al lui Alexandru când acesta s-a căsătorit cu prințesa Roxane. Totuși, rar a servit drept comandant pe câmpul de luptă. Însuși Alexandru se însoară cu prințese achaemenide, din doua linii dinastice diferite: Barsine, o fiica a lui Darius al III-lea, și Parysatis, fiica lui Artaxerxes III Ochus. Alexandru ar mai fi avut o amantă pe nume Campaspe. Hephaestion se va căsători cu o alta copilă a lui Darius III, Drypetis.

Ca apropiat al lui Alexandru, Hephaestion răspundea de multe lucruri, și deciziile sale privind corespondența regală trebuie să fi fost cauza unui conflict cu Eumenes, secretarul lui Alexandru. Oricum, sursele sunt tăcute; singurul fapt sigur este că Alexandru le-a ordonat să se reconcilieze.

Vara târziu, Alexandru pornește spre nord, cu destinația Ecbatana, una din capitalele imperiului său. A fost primit de Atropates, satrap de Media. După obicei, se ținea o petrecere cu băutură acompaniată de un festival dramatic, dar de data aceasta a luat o turnură nefericită: Hephaestion cade la pat și moare în octombrie 324. Mâniat, Alexandru îl execută pe medic. Drypetis, dar mai ales Alexandru, fu șocat. Îi ordonă lui Perdiccas să-i organizeze marșul funebru, către marile funeralii de la Babilon.

Roxana s-a născut în anul 343 î.Hr. în nordul teritoriului actual al Afghanistanului, Uzbekistanului și Tajikistanului, ea căsătorindu-se cu ilustrul împărat Alexandru la vârsta de doar 16 ani. Era fiica unui bactrian numit Oxyartes de Balkh (Bactria - provincia Balkh, din Afganistan)

Se spune că Alexandru cel Mare chiar a iubit-o pe Roxana; ea l-a însoțit pe împărat în campania din India din anul 326 î.Hr. și i-a dăruit acestuia un fiu post-mortem, denumit Alexandru al IV-lea Aegus, după moartea împăratului în Babilon în anul 323 î.Hr. Odată cu moartea lui Alexandru, Roxana a devenit victima intrigilor politice, fiind asasinată, împreună cu fiul ei, în anul 310 î.Hr.

Porus se satură de această mobilizare continuă a armatei, așa că pune străji. Alexandru doar atât a așteptat. Cu 13-14.000 de oameni din cei 24-25.000 pe care-i avea, el a traversat Hydaspes noaptea pe furtună. Ajungând pe mal își grupează soldații. Uitându-se mai bine, descoperă cu surprindere că erau pe o insulă. Trec și acest șuvoi de apă și ajung pe o altă insulă. Alexandru mai traversează odată apa și ajunge în sfârșit pe mal, dimineața. În acest timp oamenii lui făcuseră gălăgie.

Porus află că Alexandru a trecut fluviul noaptea. El nu știe dacă a trecut cu cea mai mare sau cu cea mai mică parte din armată apa. El, judecând după hărmălaia de pe celălalt mal, crede că Alexandru are puțini oameni după el, așa că trimite o grupă de 2000 de care de luptă și pedeștri cu fiul lui, numit tot Porus.

Pe glodul format noaptea, carele înaintează greu. Alexandru le surprinde distrugând aproape tot efectivul, inclusiv pe micul Porus. Acesta, după bătăliile din Afganistanul de azi învață calitățile cavaleriei ușoare și o apreciază mult.

Porus, după ce vede că s-a înșelat, pornește atacul contra lui Alexandru. El trimisese alte câteva mii de soldați să vină în ajutor. Aceștia, odihniți, îl sprijină pe mărețul conducător.

Lupta începe. Elefanții lui Porus îi îngrozesc pe greci. Alexandru își pierde prietenul cel mai de preț: calul său, Bucifal. Până la urmă macedonenii îi înfrâng pe indieni. Porus vrea să îi spună ceva lui Alexandru. Acesta spune că îi va îndeplini un fel de dorință: „Aș vrea să fiu tratat ca ceea ce sunt și să rămân așa" a spus Porus, adică să rămână rege. Alexandru îl ascultă și nu îl ucide. Bucefal avea 30 de ani și la sfârșitul zilei a murit din cauza rănilor. Când calul a murit, Alexandru a construit, după bătălia împotriva lui Poros, o cetate care, după numele animalului, s-a numit Bucefala. Se spunea că numele calului provenea de la mărimea capului său ori din faptul că pe spate avea un semn reprezentând un cap de bou. Bucefal este amintit de Plutarh și de Strabon. Alexandru a fost rănit într-o altă bătălie împotriva regatului Malhi, la asediul orașului Multan, din Pakistan.

În urma revoltelor și în condiții climatice nefaste pentru invazia Regatului Magadha, Alexandru s-a hotărât în cele din urmă să se întoarcă și să continue expansiunea imperiului său spre apus.

La întoarcerea spre Babilon, Alexandru pierde trei sferturi din ostași din cauza foametei și a căldurii deșertice. Odată ajunși în Carmania, scapă de greutați și călătoresc fără probleme până la Hermezia, și mai departe către Persia.

Între timp, la Babilon, prietenul său de-o viață, Hefaiston a fost răpus de febra tifoidă, iar Alexandru, care era foarte mâniat, a poruncit crucificarea medicului său. Nu mai exista nici un consens în jurul persoanei sale. Consuma foarte mult alcool, iar numeroasele campanii îndelungate i-au periclitat sănătatea. Pe de altă parte, a amânat foarte mult momentul conceperii unui urmaș, astfel încât, epuizat de acest stil de viață, a fost răpus de febră și a murit la numai 32 de ani, fără să numească un moștenitor. El a murit în timpul unei petreceri (probabil de friguri, ori fusese otrăvit); planificase o campanie de cucerire în Arabia la primăvară, ulterior se gândea și la o posibilă invazie asupra Cartaginei și Siciliei. La moartea lui, imperiul a intrat, timp de 2 secole, în război civil. Însă amprenta culturală și administrativă lăsată asupra țărilor riverane ale Mediteranei orientale urma să dea naștere unei strălucite civilizații elenistice care a supraviețuit chiar și cuceririi romane.

Alexandru cel Mare, Rege al Macedoniei și conducătorul unui imperiu enorm, care se întindea de la marginea Chinei, până în Egipt și Europa, a murit pe 10 iunie 323 î.Hr., la vârsta de 32 de ani, din cauza malariei (conform opiniei unora) sau a fost otrăvit (conform altora).

Misterul morții celui mai mare cuceritor al antichității nu a fost nici acum dezlegat. Se spune că a murit la puțin timp de la pierderea prietenului său drag din copilărie, Hefaiston (care a murit de febră tifoidă, ce a contactat-o în campania din India). La sfârșitul lunii mai, Alexandru cel Mare ținea un mare ospăț și orgie la Medius, unul dintre efebiții săi favoriți, pe 3 iunie. După ce băuse vin din cupa de 12 litri a lui Hercule, a strigat de durere și s-a prăbușit și a fost cuprins de febră. Cu câteva zile înainte, navigând pe Eufrat, își pierduse diadema luată de o pală de vânt. Un vâslaș a sărit după ea în apă și, ca să înoate mai ușor înapoi, și-a pus diadema pe cap. Gestul a fost interpretat ca un semn rău, care prevestea că imperiul avea să-și schimbe stăpânul. Starea regelui s-a înrăutățit rapid. Pe 10 iunie își pierdu cunoștința. Timp de 10 zile s-a aflat în agonie la pat, înconjurat de generalii săi care doreau să afle care dintre ei va fi numit moștenitorul marelui Imperiu ce se întindea din Grecia spre India. Alexandru cel Mare suferea de febră cu temperatură ridicată, avea stări de vomă, regurgita sânge, suferea de friguri, ochii erau înroșiți, avea dureri abdominale acute, dureri de spate, momente de delir și, în final, paralizie. Când mama lui Darius a văzut starea gravă în care se afla regele s-a întors către un perete și a murit prin înfometare. Doctorii făceau tot ce puteau ca să-l salveze. Însă a fost în zadar. În seara zilei de 13 iunie, inima a încetat să-i mai bată.

Ca întotdeauna în cazul morții subite a unui suveran, s-a vorbit de otrăvire. Crima ar fi fost plănuită de Antipater, locotenentul lui Alexandru, și înfăptuită de fiul acestuia, Iolaus, care era paharnicul regelui. Băutura mortală ar fi fost apa înghețată luată din izvorul râului Styx, din Arcadia. Apa era pusă într-o copită de măgar, de cal sau catâr, căci orice alt vas din lut, fier sau bronz ar fi crăpat din pricina răcelii și acidității apei. Ipoteza otrăvirii, acceptată de îndată de mama lui Alexandru, Olimpia, i-a oferit bătrânei regine, veșnic pusă pe represalii, un motiv de răzbunare.

Dar adevărul pare să fi fost altul. Clima caldă a Babilonului în pragul verii, mlaștinile care înconjurau orașul, țânțarii: existau toate condițiile îmbolnăvirii de malarie. Alexandru delira deja când unul dintre generalii săi i-a pus întrebarea decisivă: cui îi lăsa imperiul? „Celui mai bun/puternic/vrednic/demn", ar fi răspuns el. După alții, răspunsul ar fi fost: „Celui mai puternic" sau: „Celui mai vrednic", și, scoțându-și inelul, l-a pus pe degetul lui Perdiccas. Se poate bănui cine a născocit acest scenariu. Dar i se poate da crezare? Mărturiile oficiale atestă faptul că, începând cu 10 iunie, bolnavul, foarte slăbit, n-ar mai fi putut rosti cuvintele care i-au fost atribuite. Este însă o tactică bine știută că, în scopuri politice și pentru a influența opinia publică, să li se atribuie postum suveranilor aflați pe patul morții tot felul de cuvinte. Sunt controverse legate de ultimele sale cuvinte, având dublă semnificație: "lui Caterus" (Krater'oi) sau celui mai puternic (Krat'eroi).

febra tifoidă luată de la Hefaiston, pe care l-a plâns timp de 4 zile după ce a murit, suficient timp pentru a fi contaminat

malarie sau virusul West Nile: Alexandru cel Mare ar fi avut simptomele virusului West Nile, transmis de țânțarii din mediul tropical umed al Indiei sau ar fi fost contaminat de gripă aviară, contactată de la corbii din Babilon. [1] Arhivat în , la Wayback Machine.[2]

meningită

o boală venerică: se speculează că boala venerică i-ar fi fost transmisă în urma orgiilor cu bărbați perși/macedoneni și femei persane, el fiind bisexual. Însă simptomele care le-a avut pe patul de moarte nu par să aparțină unei boli venerice

excesul de alcool, epuizarea și oboseala din bătălii și campanii, nopțile nedormite care i-ar fi distrus ficatul. Potrivit scrierilor, după ce a băut vinul din cupa de 12 litri a lui Hercule, a strigat din cauza durerii de ficat.

trecerea bruscă de la un mediu la altul, de la mediul și climatul mediteranean la cel arid și apoi la cel tropical (Grecia-Turcia-Egipt-Irak-Iran-India), care l-ar fi epuizat

pancreatită acută

o legendă spune că a făcut intoxicație atunci când a intrat în contact cu râul Styx din Grecia

intoxicație alimentară sau exces de alcool

intoxicație de la apa băută în India

moarte psihologică: Alexandru ar fi fost devastat psihic de moartea lui Hefaiston și aceasta ar fi dus la scăderea imunității organismului

Suspecți:

Casandru: după moartea lui Alexandru, el i-a ucis familia: pe Roxana, soția sa și pe fiul acesteia, și apoi pe mama lui Alexandru, Olimpia

Complotul Casandru-Antigoniu-Ptolemeu-Lisimach-Seleucos, generalii diadohi care au preluat puterea și au împărțit marele imperiu

Roxana, soția lui Alexandru, care l-ar fi otrăvit pe acesta, cât și pe Hefaiston și pe Stateira, cea de-a doua soție a lui Alexandru, într-o criză de gelozie. Alexandru își iubea partenerul de viață, pe Hefaiston

Eunucul său favorit, Bagoas, care era cel mai apropiat de rege, care l-ar fi otrăvit

Funeraliile lui Alexandru, conform scrierilor lui Diodorus

Potrivit lui Diodorus Siculus, trupul a fost îmbălsămat și cufundat în miere, pentru a scăpa neatins de căldurile toropitoare ale deșertului și, după o călătorie de doi ani, convoiul funerar a sosit în sfârșit în Egipt. În fruntea convoiului se afla fratele nevolnic la minte al lui Alexandru, Filip Arhideus, pe care generalii macedoneni îl aleseseră succesor la tron. Care era destinația finală a convoiului este greu de spus. Unii susțin că ar fi fost oaza Siwah, unde oracolul lui Ammon confirmase, cu câțiva ani în urmă, originea divină a lui Alexandru.

Dar cel mai probabil este vorba de Alexandria egipteană, unde Ptolemeu Lagos susține ca ar fi fost înhumat, poate și pentru a împlini astfel profeția prezicătorului favorit al lui Alexandru, Aristander, ce spusese cândva „țara unde trupul lui va fi înmormântat va deveni cea mai prosperă din lume".

Sfântul Sisoe, ucenic al Sfântului Antonie cel Mare, s-a oprit lângă mormântul lui Alexandru cel Mare. Privind spre osemintele celui care fusese până nu demult unul dintre cei mai mari cuceritori și împărați ai lumii, sfântul a început să cugete la zădărnicia vieții omenești, vărsând lacrimi pentru neajunsurile vieții.

În zilele noastre, mormântul și trupul cuceritorului par a fi pierdute pe veci. Imediat după oficializarea creștinismului, în secolul al IV-lea, nu a mai apărut nicio menționare a mormântului.

Realizările și domnia lui Alexandru cel Mare sunt prevestite și menționate în Biblie, în special în Cartea lui Daniel și Cartea Macabeilor. Și va ieși la iveală un rege viteaz și va stăpâni peste un regat puternic și va face numai ceea ce i se va părea bun.Iar când va fi în culmea puterii sale, regatul lui se va prăbuși și se va împărți după cele patru vânturi ale carului, fără ca să rămână urmașilor lui și nici să aibă putere întocmai ca mai înainte, că regatul lui va fi sfâșiat și se va împărți la alții decât la aceia din neamul lui. (Daniel-Capitolul 11,vers.3-4)

Apoi m-am uitat din nou și iată o altă fiară, asemenea unui leopard, având pe spate patru aripi de pasăre; și fiara avea patru capete, și i s-a dat putere. (Daniel-Capitolul 7,vers.6)

* Și m-am uitat în vedenie și, când priveam, parcă eram în capitala Suza, care este în țara Elamului și, stând cu privirea ațintită, eram pe fluviul Ulai.* Și am ridicat ochii mei și m-am uitat și iată un berbec cu două coarne stând în picioare în fața fluviului și coarnele lui erau lungi, iar unul mai lung decât celălalt și cel mai lung creștea cel din urmă.* Am văzut berbecul lovind cu coarnele la apus, la miazănoapte și la miazăzi și nici o fiară nu-i putea sta împotrivă și nimeni nu scăpa de asuprirea lui. El făcea ce voia și creștea.* Și m-am uitat cu luare aminte și iată un țap venea de la apus pe deasupra feței pământului, fără ca să-l atingă. Și țapul avea un corn între ochi, care corn se putea zări.* și a venit până la berbecul cel cu două coarne pe care l-am văzut stând în fața fluviului și s-a năpustit spre el cu toată tăria puterii lui.* Și l-am văzut cum s-a apropiat de berbec, s-a întărâtat împotriva lui și a lovit berbecul și i-a sfărâmat cele două coarne, iar berbecul nu mai avea putere să i se împotrivească; și l-a aruncat la pământ și l-a călcat în picioare și nimeni n-a scăpat pe berbec.* Și țapul a crescut foarte și când a ajuns puternic, cornul cel mare s-a sfărâmat și am zărit patru coarne crescând în locul lor, spre cele patru vânturi ale cerului.

(Daniel-Capitolul 8,vers.2-8)

* apoi un al treilea regat de aramă, care va stăpâni peste tot pământul. (Daniel-Capitolul 2,vers.39)

# După ce s-a luptat Alexandru Macedon, fiul lui Filip, care a ieșit din țara Chitim și a bătut pe Darie, regele Perșilor și al Mezilor, a domnit în locul lui, fiind cel dintâi împărat de neam grecesc.# Și a făcut războaie multe, a biruit multe cetăți și a nimicit pe regii pământului.# Și a trecut până la marginile pământului, a luat prăzi de la neamuri multe și a fost supus pământul înaintea lui.# Și s-a înălțat și s-a ridicat inima lui și a adunat putere și oștire foarte tare.# Și a stăpânit țări și neamuri și tirani și i-au fost lui birnici.# Și după aceasta a căzut la pat și a înțeles că i se apropie moartea.# Atunci a chemat slugile sale cele cinstite, care erau cu sine, crescuți din tinerețe, și le-a împărțit regatul său, încă fiind viu.# Și a domnit Alexandru timp de doisprezece ani, și a murit.# Și au stăpânit slugile lui fiecare la locul său.# Și au pus toți steme după ce a murit el, și fiii lor după dânșii ani mulți, și s-au înmulțit răutățile pe pământ.

(Cartea întâi a macabeilor-Capitolul 1,vers.1-10)

Alte referiri la el apar și în Zoroastrism, ca Arda Wiraz Nāmag ca "Alexandru blestemat" sau Guzastag, ca urmare a cuceririi sale a Imperiului persan și distrugerea capitalei Persepolis și este acuzat de distrugerea templelor și arderea textelor sacre zoroastrice. El este, de asemenea, cunoscut ca Eskandar-e Maqduni (Alexander din Macedonia), în persană, al-Iskandar Al-Makduni Al- Yunani, în arabă, אלכסנדר מוקדון, Alexander Mokdon în ebraică, și Tre-Qarnayia în aramaică (cel cu două coarne, aparent din cauza unei imagini bătute pe monede în timpul domniei sale, care aparent îl înfățișează cu cele două coarne de berbec ale zeului egiptean Amon).

În Egipt, Alexandru a fost portretizat ca fiul lui Nectanebo al II-lea, ultimul faraon înainte de cucerirea persană.

În Coran, el a fost o figură eroică, care a construit un zid de apărare împotriva popoarelor Gog și Magog. El a călătorit apoi în lumea cunoscută în căutarea fântânii tinereții, în cele din urmă devenind un profet. De remarcat este faptul că Bucefal, calul său favorit, a fost numit Ducipal, care înseamnă "cap de taur", făcând aluzie la forma unui taur cu coarne în frunte.

În India și Pakistan, mai precis Punjab, este cunoscut sub numele de "Sikandar", derivat din persană.

În Europa medievală a fost inclus în categoria celor " Nouă vrednici" , un grup de eroi care au toate calitățile ideale ale cavalerismului. În Shahnameh, Alexandru este descris ca un copil de rege persan, dar care a fost adoptat de regele macedonean, Filip.

Însă, conform lui Dante Alighieri, la Cântul 12 din Infernul, Alexandru cel Mare a ajuns în cea mai adâncă parte a râului de sânge, Cercul al șaptelea al iadului, așezat alături de cei mai mari ucigași ai istoriei.

Admetus din Macedon

Aeschylus din Rhodos

Alcetas

Alexander Lyncestis

Amyntas (Nicolaus)

Antigenes

Antigonus I Monophthalmus

Antigonos (Callas)

Antipater

Archon din Pella

Ariston Macedon

Ariston din Paionia

Aristonous din Pella

Arrhidaeus

Arybbas (somatophylax)

Asander

Asclepiodorus din Macedon

Attalus (Andromenes)

Cleitus cel Negru

Calas (general)

Caranus (hetairos)

Chares Mytilene

Cleander Macedon

Cleitus cel Alb

Coenus (general)

Coeranus Beroea

Craterus

Demaratus (hetairos)

Demonicus din Pella

Dimnus

Docimus

Eudemus (general)

Eumenes

Eurybotas

Hegelochus Macedon

Hephaestion-Somatophylakes

Langarus

Laomedon din Mytilene

Leonnatus

Amyntas (Andromenes)

Menander (general)

Menes din Pella

Neoptolemus (general)

Ophellas

Panegorus

Pantordanus

Parmenion

Peithon

Peithon ( Agenor)

Perdiccas

Peucestas

Pharnuches din Lycia

Philip ( Machatas)

Philotas

Philotas (satrap)

Philoxenus (general)

Polemon ( Andromenes)

Polydamas Macedon

Polyperchon

Proteas Macedon

Ptolemeu (Seleucus)

Ptolemeu (Philip)

Ptolemeu I Soter

Seleucus I Nicator

Sibyrtius

Simmias of Macedon

Sitalces II

Stasanor

Timanthes din Pella

Tlepolemus (general)

Zopyrion

Ada din Kaira

Amyntas (Nicolaus)

Andragoras

Antigenes (general)

Antigonus I Monophthalmus

Archon din Pella

Asander

Atropates

Calas (general)

Cleomenes din Naucratis

Cleitus cel Alb

Eumenes

Laomedon din Mytilene

Lysimachus

Menander (general)

Mithrenes

Nearchus

Neoptolemus (general)

Nicanor (satrap)

Oxyartes

Peithon

Peithon (Agenor)

Peucestas

Philip (satrap)

Philip (son of Machatas)

Philotas (satrap)

Philoxenus (general)

Phrataphernes

Regele Porus

Ptolemeu I Soter

Seleucus I Nicator

Sibyrtius

Stasanor

Taxiles

Tlepolemus (general)

Celui mai puternic (Krat'eroi). În acești termeni sibilinici și-a desemnat Alexandru cel Mare succesorul pe patul de moarte. Fiecare din generalii săi putea crede că acest calificativ se referea la el. Imediat, imperiul a fost împărțit în regiuni conduse de său urmași care, după ce s-au luptat între ei peste 40 de ani (323 î.Hr.-281 î.Hr.), și-au împărțit, în cele din urmă, imperiul său:

Astfel, profeția biblică din Daniel 8 cu privire la Imperiul Macedonean s-a împlinit ad-litteram.

În traducere numele Alexandru înseamnă „ apărătorul omului ". Marele vis a lui Alexandru cel Mare era să unească Grecia și să distrugă Imperiul Persan, care era cel mai mare pericol pentru orașele-stat din Grecia.

Alexandria, Egipt

Asiana Alexandria, Iran

Alexandria în Ariana, Afganistan

Alexandria din Caucaz, Afganistan

Alexandria Oxus, Afganistan

Alexandria a Arachosians, Afganistan

Alexandria Indus, Pakistan

Bucephalous Alexandria, Pakistan

Alexandria Eschate („mai departe"), Tadjikistan

Iskenderun (Alexandretta), Turcia

Kandahar (Alexandropolis), Afganistan

Iskandariya (Alexandria), Irak

Moneda națională a Albaniei, , a primit numele în onoarea lui Alexandru cel Mare, în albaneză Lekës së Madh / Leka i Madh, unde Lek este numele albanez corespunzător numelui Alexandru.

1. 100 de personalități - Oameni care au schimbat destinul lumii, Editura De Agostini Hellas, Ediție săptămânală, Nr. 11 - Alexandru cel Mare, Atena, 2009

2. Adelina Piatkowski, O istorie a Greciei antice. Ed. Albatros, București, 1988

3. Bebe Ciaușu, Chemare la caracter în vremuri de compromis, Ed. Casa cărții, Oradea, 2005.

4. Pierre Lévêque, Aventura greacă. Ed. Meridiane, București, 1987

5. Strudwick, Helen (). The Encyclopedia of Ancient Egypt. New York: Sterling Publishing Co., Inc. pp. 96-97. ISBN 978-1-4351-4654-9.

6. François Chamoux, Civilizația greacă. Ed. Meridiane, București, 1985

7. http://www.litera.ro/bestseller-international-80/biografii-necenzurate-ale-unor-oameni--527[nefuncțională]

8. Carney, Elizabeth Donnelly (), Women and Monarchy in Macedonia, Norman, Oklahoma: University of Oklahoma Press, p. 110, ISBN 0-8061-3212-4

9. „Kingdoms of the Successors of Alexander: After the Battle of Ipsus, B.C. 301". World Digital Library. decembrie 1800.

10. Depuydt, L. "The Time of Death of Alexander the Great: 11 June 323 BC, ca. 4:00-5:00 pm". Die Welt des Orients 28: 117-135.

11. Sir Harry Luke (). In the margin of history. Books for Libraries Press. p. 157. Albanian hero, Alexander the Great of Macedon, lek being the Shqipetar form of Alexander

„Alexandru cel Mare". Enciclopedia Personalităților. Bucuresti: ROMPRINT. nr. 4. .

The Encyclopedia of World History, Sixth Edition, General Editor: Peter N. Stearns, Houghton Mifflin Company, Boston, 2001. ISBN 0-395-65237-5

100 de personalități - Oameni care au schimbat destinul lumii, Editura De Agostini Hellas, Ediție săptămânală, Nr. 11, Atena, 2009

Biografii necenzurate ale unor oameni celebri-Autor(i): Will Cuppy,Editura:Litera,ISBN 978-973-675-429-6

Dumitru Tudor, Alexandru Macedon, Editura Științifică, București, 1968.

Alexandria (titlul complet: Istoriia a Alexandrului celui Mare din Machedonia și a lui Darie din Persida Împăraților), Ediție îngrijită, cu o prefață, glosar și note de Dan Simionescu; Ediția a II-a revăzută; București, Editura de Stat pentru Literatură și Artă, Biblioteca pentru toți,1958.

Commons

Imagini

# data[].attributes.attachment_link.description
Acest articol sau această secțiune are bibliografia incompletă sau inexistentă. Puteți contribui prin adăugarea de referințe în vederea susținerii bibliografice a afirmațiilor pe care le conține. Alexandru cel Mare (în greacă Μέγας Αλέξανδρος, Megas Alexandros, n. , Pella, Macedonia Antică - d.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
alexandru cel mare - documentar in lb. română

# data[].attributes.attachment_link.title
Alexandru Cel Mare  - Documentar in Lb. Română

# data[].attributes.attachment_link.description
Alexandru Cel Mare - Documentar in Lb. Română