# data[].attributes.body
בעיניי השיפור הכי גדול שנעשה בכיתה שראינו בסרטון היו הלוחות המחיקים שהיו מאחורי השולחן של כל קבוצה- הלוחות מעודדים את התלמידים להיות יותר אקטיביים, ולקום ולכתוב רעיונות שיש להם או דברים שהם חשבו עליהם באותו רגע ולא רצו לשכוח.

# data[].attributes.body
ראיתי שהלמידה בקבוצות תורמת לכל אחד, כי כולם משתתפים בלמידה, אהבתי גם את הרעיון של המיקרופון, ככה אפשר לדבר ולשתף עם כל הכיתה.

# data[].attributes.headline
נעה שפרלינגא

# data[].attributes.body
נעה שפרלינג

אין דבר כזה "המאחורה" של הכיתה - המורה מגיעה לכולם וכך לכל התלמידים יש הזדמנות שווה להיות פעילים ושותפים בשיעור.

# data[].attributes.body
הדרך בה כל תלמיד מרגיש שיש לו מקום. המורה שם בשבילו והמורה קרובה לכל התלמידים. העובדה שהמורה ממוקמת באמצע מאפשרת לה להיות מעורבת בכל מה שקורה בכיתה. בנוסף, התלמידים שומרים על פוקוס לאורך זמן רב יותר והשיעור מעניין אותם יותר כשהוא מועבר באופן הנ"ל. השולחנות העולות תורמים להרגשת השיוויון ולכך שכל אדם יכול לשתף במה שהוא חושב.

# data[].attributes.body
הכי תפס אותי הקטע שהמורה יכולה לגשת לכל התלמידים ולתת להם את התשומת לב אליה הם זקוקים.
דבר שני שאהבתי זה העבודה בקבוצות, שלכל קבוצה יש את המחשבים שלה ואת הלוח שלה.

# data[].attributes.body
המורה נאלצה להסתובב בין השולחנות ולעבור בין התלמידים, כך שכולם מקבלים יחס ותשומת לב. זאת בשונה מהצורה הרגילה בה המורה עומדת מקדימה ויש תלמידים שיושבים מאחור ופחות מעורבים בנעשה.

# data[].attributes.headline
כלילבגלל שהמורה 

# data[].attributes.body
כליל
בגלל שהמורה נמצאת במרכז הכיתה, אין דבר כזה להיות מקדימה או מאחורה. כולם צריכים לקחת חלק , כולם מעורבים בשיעור ולא רק מי שנצא קרוב למורה
העובדה שיש מיקרופון בכל שולחן גורמת לזה שכולם ירגישו בנוח לדבר ויישמעו אותם.
המורה יותר נגישה לתלמידים
הכתה עצמה יותר מעודדת עבודה ולמידה בקבוצות אבל, גם אז המורה יכולה לעזור.

# data[].attributes.body
המורה ישבה במרכז החדר וככה היה יותר קל להיות מרוכז בכל מהלך השיעור. (לא היתה אפשרות לא להיות מרוכז כי המורה הייתה לידם)

# data[].attributes.body
נתן יותר תשומת לב לכל תלמיד בלי ה''מאחורה'' של הכיתה. לוח אישי לכל קבוצה נותן יותר התבטאות לעומת לוח אחד שיש למורה בלבד.
מיקרופון אישי לכל תלמיד כדי ''להשמיע את קולו'' ומחשב אישי שניתן לקפל וכך כולם יכולים לראות מה עשית.
מאמינה שהכיתה בצורה הזו יותר אפקטיבית, נותנת לכל תלמיד להתבטא מול כל הכיתה ומול הקבוצה שלו.

# data[].attributes.body
צפו בסרטון.
בסרט מציינים את הנסיבות להתאמת סביבת הלמידה לצורת ההוראה והיתרונות להצלחת הלומדים בתהליך הלמידה רישמו למה אתן מתחברות והייתן רוצות לממש בפרוייקט M-21 באמית בנות

# data[].attributes.attachment_link.title
Active Learning Classrooms: Everyone is engaged!

# data[].attributes.attachment_link.title
כיתת המאה ה-21 מיפגש ראשון

# data[].attributes.attachment_link.title
מרחבי למידה חדשניים מתורגם

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
כל מי שאי פעם היה תלמיד יכול לדמיין כמעט במדויק איך תיראה שנת הלימודים הקרובה שתיפתח ביום שישי הקרוב: מורה ולוח, ספרי לימוד, חוברות עבודה, מחברות, סיכומים, שיעורי בית, מבחנים, הכתבות, ציונים ותעודות. הריטואל הקבוע והידוע. מערכת החינוך נראית פחות או יותר אותו הדבר כבר 100 שנה. הילדים של 2017 לומדים כמעט כמו שלמדו הוריהם לפני 20, 30 או 40 שנה. אבל בבית הספר היסודי יהודה המכבי בתל אביב הדברים נראים אחרת.

בזמן שרוב התלמידים יפתחו את ספרי הלימוד והמחברות שלהם ויהיו עסוקים ב"להספיק את החומר למבחן", תלמידי יהודה המכבי יעסקו אולי בכתיבת תפריט לבית קפה, בחקר מערכת השמש, בבניית גינה אורבנית, או בהכנת כיסֶלפי - כיסא מעוצב המשקף את אישיותם. זה לפחות מה שעשו שם בשנת הלימודים האחרונה.

תלמידי כיתות א', למשל, הקימו תיאטרון בובות כיתתי. כל ילד התבקש לתכנן בובה, לאפיין את הדמות שלה ולבסוף ליצור אותה. כשהבובות היו מוכנות, הילדים התחלקו לקבוצות - וכל קבוצה התבקשה להכין הצגה משותפת. בתהליך העבודה הקבוצתי הילדים למדו את מבנה הסיפור וכלליו. הם המציאו טקסטים ולמדו אותם בעל פה, התאמנו ולבסוף העלו את ההצגה שיצרו וכתבו בפני קהל.

התלמידים לא קיבלו ציון על הפרויקט וגם לא נבחנו עליו, אבל מבחינת אדר ארד, מנהל בית הספר, תהליך העבודה הזה הוא הלמידה המשמעותית ביותר: "בבית הספר הזה אנחנו משיגים את היעדים, אבל לא בדרך הקונבנציונלית מול החוברות".

שיטת הלימוד הזאת, המכונה למידה מבוססת פרויקטים (PBL, או Project-Based Learning), אינה מתקיימת רק בכיתות א', אלא בכל שכבות הגיל בבית הספר. על פי השיטה, הלמידה היא תהליך מתמשך שבו התלמידים רוכשים מיומנויות למידה וחשיבה, מקיימים עבודת צוות, עבודת חקר והצגת תוצרים. ומה לא כוללת השיטה? אין בה מבחנים או ציונים, וכמעט שאין בה שיעורי בית.

בית הספר יהודה המכבי הוקם כבית ספר "צומח" (בית ספר חדש שבהתחלה לומדים בו רק תלמידי כיתה א') ב-2014 וזכה מיד לכינוי "בית הספר השקוף", בשל סגנון הבנייה הייחודי שלו - כל קירותיו הפנימיים שקופים. הכיתות שקופות, חדר המורים שקוף ואפילו חדר היועצת שקוף.

לא קשה לתלמידים להתרכז ככה בשיעור?

ארד: "לא. מהר מאוד התלמידים מתרגלים לקירות השקופים, וכשמעניין להם בתוך הכיתה, הם לא מחפשים את מה שקורה בחוץ".

אפילו אצל היועצת אין פרטיות. מה קורה אם תלמיד מגיע אליה ורוצה לבכות אצלה?

"אצלנו לא בוכים אצל היועצת", הוא צוחק ומסביר: "מבחינתנו הדמות החשובה ביותר עבור התלמידים היא המחנכת. אצלה בוכים. אותה משתפים. היועצת והגישה הטיפולית והרגשית היא חלק מהפדגוגיה עצמה. יש בבית הספר המון כבוד למאפיינים ההתפתחותיים של הילדים. לא כל ילד בכיתה זהה לעמיתיו. למשל, בכיתה א', עם הישמע הצלצול הראשון בספטמבר, לא כולם בשלים לרכישת קריאה. לאחרים חסרה הבשלות לראות סיטואציות חברתיות או היכולת לווסת רגשות. אנחנו עושים הרבה כבוד להיבטים האלה, וחשוב לנו להצמיח ילדים כל אחד מהמקום שבו הוא נמצא. ההנחה שלנו היא שילד שטוב לו בשיעור ומצליח בשיעור, ייטה להתנהג טוב יותר ונעים יותר".

את הראיון המשותף של שלוש מורות מבית הספר ושל המנהל, ארד, אנחנו מקיימים בתוך כיתה שקופה. אחרי זמן קצר של אי־נוחות, אנחנו מגלים שקל מאוד להתרגל לתחושת האקווריום שמייצרים הקירות השקופים. קשה הרבה יותר להתרגל ולהבין את שיטת הלימוד יוצאת הדופן.

וככה זה עובד - בכל שליש מתקיים פרויקט למידה שונה לכל שכבה. את הפרויקטים בוחרים ומנהיגים המורים בבית הספר, ומשולבים בהם כמה מקצועות לימוד. כך, למשל, פרויקט מערכת השמש, שנלמד בכיתות ב', כולל את המקצועות מדע, עברית ואמנות. פרויקט גוף בריא, שכולל לצד לימודי המדע, העברית והאמנות גם את שיעורי הספורט - וכן הלאה.

ומה קורה עם מקצוע כמו מתמטיקה? הוא גם יכול להשתלב בתוך פרויקט?

ארד: "שיטת הלמידה המבוססת על פרויקטים עוסקת בפרשנות - ומתמטיקה או הקניית קריאה בעברית ובאנגלית לא מזמנות פרשנות על החומר, ולכן בדרך כלל מוחרגות מהפרויקטים. אבל גם הן יכולות להצטרף כתוצר נוסף. למשל, אם הנושא הנלמד הוא מערכת השמש, המורה לאנגלית יכולה ללמד אוצר מלים בנושא הזה - וכך גם בעברית".

אבל גם מקצועות הליבה כמו הקניית קריאה וכתיבה וחשבון לא נלמדים בצורה המסורתית. כך, למשל, רעות ציזר לימדה את תלמידיה חשבון באמצעות יצירה משותפת של חוברת חידות. לדבריה, "הילדים יצרו חידות בעצמם, עבדו ופתרו את החידות שחבריהם יצרו. הם לא רק למדו כך את החומר, אלא גם עבדו יחד בקבוצה. וזאת משימה לא פשוטה. הרבה פעמים אנשים מבוגרים לא יודעים כיצד לעבוד בצוות, וכאן מגיל מאוד צעיר הם מתנסים בזה".

אז אין אצלכם סתם שיעורים רגילים, עם מורה ליד הלוח, מול התלמידים?

ארד: "ברור שיש הוראה פרונטלית, בעיקר בהקניית חומר חדש, אבל זה תמיד מוגבל בזמן. אין מצב של 45 דקות בכיתה מול הלוח. מורה שמצפה מילדים בבית ספר יסודי להיות קשובים ליותר מעשר דקות, מצפה למשהו שלא מתאים לגיל, בלי קשר להפרעות קשב וריכוז. המשימה העיקרית שלנו היא להיות המנחים שלהם, אבל לעודד אותם לעשייה ולמחשבה.

ציזר: "אם למשל אני כמורה יודעת שאני צריכה להקנות רכישת קריאה על ידי קטעי מידע, כי זה מה שמשרד החינוך דורש ממני, אז אני אשלב את זה בפרויקט הנלמד, למשל בנושא חלל. יש לי תשוקה לנושא, וגם התלמידים בתוך זה. כך אני משלבת את מה שאני צריכה לתת, אבל במסגרת נושא מלהיב שהתלמידים אוהבים, והם עוסקים בו מכל מיני זוויות.

"בשלב מוקדם מאוד הילדים בבית הספר מורגלים לעבודה קבוצתית ועצמאית. את מוצאת את עצמך נשענת על הלוח ואומרת, 'אולי אני כבר לא נחוצה כרגע, הם יכולים לבד' - וזה הסיפוק הכי גדול שאני יכולה להרגיש. השחרור הזה גם גורם לרצון לחקור ולסקרנות".

ליאת אבני־סגל, רכזת שילוב בבית הספר, מוסיפה: "אנחנו בעיקר נותנים להם כלים להיות סקרנים וזה מוכיח את עצמו. בדרך כלל בבתי ספר יש ניסיון לברוח מהכיתה ולגלוש החוצה, וכאן יש תחושה שהם מאוד בפנים. וזה לא מובן מאליו לראות ילדים שבאמת מתעניינים ועובדים".

ומה עם שיעורי בית?

ארד: "יש איסור מוחלט לקחת פרויקטים הביתה. כל הרציונל הוא למידה עצמית של הילד ואין שום עניין להעביר את המטלה להורים. מותר לתת שיעורי בית, אבל אנחנו יודעים שמקומם בקידום הישגים הוא מאוד שולי. אנחנו נותנים, אבל במשורה".

תנו דוגמה לשיעורי בית שאתם יכולים לתת.

סיון שוסטרמן, מחנכת כיתה ורכזת עברית, מסבירה: "אני למשל יכולה לשלוח את התלמידים לחשוב על משהו בבית. לתת להם חידה או מחשבה שתהדהד להם בראש ותקדם אותם לקראת השיעור הבא. זה יכול להיות גם משימה חוויתית כמו לראיין את ההורים על נושאים שלמדנו. כלומר, אתן להם משימה עם מטרה - לא סתם תרגול של החומר".

ואם ילד לא מספיק להשלים את החומר בכיתה?

שוסטרמן: "זה מאוד תלוי מה הסיבה. אם יש לו קושי, מה הטעם שאשלח אותו הביתה עם המשימה? זה הרי לא יקדם אותו - אלא רק עלול ליצור תסכול וקרבות מיותרים בבית".

ארד: "גם אם יש תועלת בשיעורי בית - והיא שולית מאוד - הם בעיקר מסבים נזקים. הם משבשים את המרחב הביתי, והרבה פעמים, בגלל היעדר תיווך מתאים, הם גם פוגעים בתחושת המסוגלות של הילד".

ואיך ההורים מקבלים את זה שאין שיעורי בית?

ארד: "יש הורים שבהתחלה קשה להם לקבל את התפישות הבית ספריות, כי הן שונות מאוד ממה שהם מכירים. בהיעדר שיעורי בית, מבחנים או חוברות הם מרגישים שאין עדות ללמידה של הילדים".

אז מה אתה אומר להורים המודאגים?

ארד: "כשהורים שואלים מה עם שיעורי הבית, אני אומר שאם הילד משועמם, שיקרא ספר".

בואו נדבר רגע על מבחנים.

כולם יחד: "אין!"

מה זה אומר שאין מבחנים? אתם לא בודקים את התלמידים?

שוסטרמן: "הם מקבלים מבדקים אישיים, ואני בודקת ויודעת איפה כל אחד עומד, ואנחנו מדברים על זה. אבל אין ציון. אם אני רואה שיש לילד קושי, אני מדברת עם ההורים. ואני חושבת שהורה מעדיף לקבל שיחת טלפון או לדבר פנים מול פנים עם המורה מאשר לקבל חותמת של 60 על המבחן".

איך אתם מתכוננים פה לבחינות מיצ"ב?

ארד: "עשינו השנה מיצ"ב עם אפס ילדים בוכים".

בדרך כלל ילדים בוכים?

ארד: "אם המסר הוא שהמיצ"ב קריטי לגורלו של תלמיד כמו שמבחן קריטי לגורלו של תלמיד, אז יוצרים לחץ וציפיות, ויש אכזבה ובכי. אם מקיימים שיח שלפיו חשוב לדעת את החומר, אבל זה לא גורלי, והמערכת רואה אותך, התלמיד, כאדם מורכב ומעניין בעל הרבה היבטים - אז הלחץ יורד. וזה מה שקרה כאן".

לא התכוננתם בכלל למיצ"ב?

ארד: "עשינו הכנה למיצ"ב, אבל בדרך שלנו. למשל, המיצ"ב בוחן כתיבה טיעונית. אנחנו עשינו את זה באמצעות כתיבת עיתון לבית ספר".

אבני־סגל: "חיפשתי הרבה זמן מקום כזה אחרי הרבה שנים במערכת. מה שמיוחד כאן הוא שזה מקום שבו אפשר לחלום חלומות ולהעז להגשים אותם. אתה לא מתעסק כל הזמן בלהשיג יעדים. זה לא שהמטרה מקדשת את האמצעים. אנחנו מחויבים למשרד החינוך, אבל זאת לא מהותנו הבלעדית".

ומה קורה אם אתם לא עומדים ביעדים?

ארד: "היעדים הקשיחים יותר הם במקצועות היסוד - אנגלית, עברית וחשבון - ואנחנו עומדים בהם. אנחנו חושבים שילדים צריכים לדעת לקרוא ולכתוב ברמה גבוהה. אבל הדרך שלנו להגיע לשם היא שונה".

אז בעצם הטענה הרווחת של מורים ושל מנהלים, על מרוץ שהם נמצאים בו להספיק את החומר ולעמוד ביעדים, היא לא נכונה?

ארד: "משרד החינוך מגדיר מסגרת עבודה די רחבה, וכאשר מתעמקים במסמכים ולומדים אותם לעומק מבינים שלמורים ולמנהלים יש הרבה מאוד מקום לפעול ולקחת אחריות. אם מורה בוחר לקחת אחריות ולהעמיק יותר בנושא אחד ולא באחר - המשרד לא נגד זה. אני מנצל את האוטונומיה הניהולית שהמשרד נותן לי, ובמקביל אני נמצא בעיר ובמחוז שמאפשרים לי להגשים את החזון שלי".

"אין כזה דבר לשלוח לחדר המנהל"

בכל אחת מכיתות הלימוד ביהודה המכבי מוצבים שולחנות עמידה בסוף הכיתה, ובקדמת הכיתה פרוש מרבד. אלה לא רק רהיטים מעוצבים ומגניבים, הם ממלאים תפקיד חשוב: הם נועדו לילדים שמתקשים לשבת זמן רב ליד שולחן.

ציזר: "ברוב המסגרות רק אם אתה יושב יפה זה אומר שאתה לומד טוב. אבל יש הרבה ילדים שקשה להם לשבת פיזית על הכיסא. אנחנו מאפשרים להם לעבוד בעמידה או בשכיבה - או אפילו בחוץ. הקירות השקופים מאפשרים לנו לשמור על קשר עין גם עם ילד שיוצא".

זה מפני שיש הרבה ילדים עם בעיות קשב וריכוז?

אבני־סגל: "מספר הילדים שמתקשים לשבת בכיסא ליד שולחן כל היום מול מורה הוא גדול. האם יש להם הפרעות קשב וריכוז או קושי רגשי או קושי תחושתי? ההגדרות פחות חשובות לנו, ואנחנו לא פה כדי לשפוט. אנחנו פה כדי להבין מה קשה להם ואיך אפשר לעזור. במסגרת זו יש לנו הרבה עזרים - שולחנות עמידה, שטיחים, מרחב בחוץ, ויש לנו גם מדריכים חברתיים שעוזרים ומתווכים ומכוונים".

מאיפה יש לכם תקציב למדריכים החברתיים?

ארד: "אנחנו בית ספר בניהול עצמי, ומבחינתי זה דבר חשוב. לכן הקציתי לזה תקציב. המדריכים החברתיים עובדים במשרה מלאה במשך יום לימודים שלם והם מוקפצים לכיתות לפי הצורך. למשל, אם יש ילד על סף פיצוץ בכיתה, המחנכת יכולה להזעיק את המדריך. האידיאל הוא שהיא תצא עם הילד החוצה ותסייע לו להתגבר, תדבר אתו, תחבק אותו ותחזיר אותו לכיתה בזמן שהמדריך עם יתר הילדים".

ואם החיבוק והמדריך וכל זה לא עוזרים? התלמיד מגיע למנהל?

אבני־סגל: "לא, זה לא כלי שקיים כאן. אין כזה דבר לשלוח תלמיד לחדר המנהל".

ארד: "אני לא יכול להיות יותר משמעותי מהמורה. לא מקדמים ילדים בפחד. כדי לקדם ילד הוא צריך מבוגר משמעותי ועקבי שמכיר אותו. אותו מבוגר הוא הסמכות - הוא גם מחבק וגם סמכותי".

אתה לא מקיים שיחות משמעת?

ארד: "זה נדיר מאוד, ולפני זה אני מברר מדוע המורה בחר שנעשה את זה".

גם אם יש אלימות בכיתה?

ארד: "תלוי מאוד מי הילד. אין לנו תקנון התנהגות לבית הספר. כל ילד הוא שונה לחלוטין. האידיאולוגיה אומרת שכל ילד הוא שונה והמקום שבו הוא נמצא ברגע מסוים הוא הסיפור שלו. גם השעיות לא מקובלות כאן. זה לא פתרון. הילד צריך לקבל פה את המענה".

אז אין עונשים?

ארד: "יכול להיות שמורה תרצה להשהות תגובה ותגיד לילד, 'לך תקרא ספר בחוץ ונדבר אחר כך', ויכול גם להיות מקרה שילד נשאר בבית יום או יומיים, אבל זה קורה מעט מאוד פעמים, בעצה אחת עם ההורים, ומתוך מחשבה שזה יכול לעזור לו להירגע. המסר הוא שילד שמתנהג לא יפה הוא ילד במצוקה. המסר לתלמידים הוא, 'אחד משלנו טעה ועשה משהו חמור', אבל נהיה פחות עסוקים בלסגור חשבון עם הילד בעזרת עונש, ונהיה עסוקים במסר של איחוי ותיקון".

גם שיחות ההורים ביהודה המכבי נראות אחרת לגמרי מהסיטואציה השגורה והמוכרת. במקום שיחה שבה המורה יושבת ומדווחת להורים ולילד על מצבו של הילד, מתקיים תהליך הערכה עצמי שבו הילדים ממלאים שאלונים ומקיימים שיחה משותפת עם המורה. "למעשה, בערב ההורים בבית הספר הילד נותן דיון וחשבון למבוגרים, והשיחות הן עבור הילדים ולא עבור ההורים", מסביר ארד. "לא מתקיימת שיחה בין המבוגרים מעל לראשו של הילד, שרק מקטינה את הילד וגם לא באמת מאפשרת למבוגרים לדבר כמו שצריך".

אז איך באמת ההורים יקבלו תמונת מצב אמיתית?

ארד: "יש למבוגרים הזדמנויות אחרות לדבר בגלוי, ללא נוכחות הילד, בשעות הקבלה של המורה. וחוץ מזה הניסיון שלנו הוא שרוב הילדים מספרים סיפור מאוד נאמן למציאות על מצבם. כמות הילדים שמספרים סיפור שלא מעוגן במציאות היא זניחה לחלוטין. וגם במקרה כזה הרבה יותר מעניין אותי למה הילד מספר סיפור מנותק מהמציאות מאשר להתווכח אם הוא צודק הוא לא".

"בשבת אני מחכה כבר לחזור לבית ספר"

עד שנפתח בית הספר יהודה המכבי, הספיקו כבר נמרוד נסים, איתמר סגל־קינר, טליה שהם ואיה סלמונה, שעולים השנה לכיתה ו', ללמוד בבתי ספר אחרים בכיתות א'־ב'. לכיתה ג' בבית הספר החדש הם הצטרפו אחרי שכבר הכירו את מערכת החינוך וכלליה - מה שהופך את השיחה אתם, שיש בה ממד השוואתי, למעניינת במיוחד.

"היה לי קצת קשה לקלוט את העניין הזה של הפרויקטים", מודה נמרוד, "אבל אחרי קצת זמן שהתרגלתי, פתאום הבנתי שפה עובדים הרבה יותר מסודר".

מה הכוונה יותר מסודר?

נמרוד: "שם (בבית הספר הקודם) השיטה היתה שכל אחד מתקדם בקצב שלו בחוברות. זה הפך אותי למאוד תחרותי. כל מה שרציתי היה לסיים את החוברת ולהיות ראשון. לא עניין בכלל לעבוד נכון או לחשוב מה אני עושה".

ובפרויקטים כולם מתקדמים באותו קצב?

נמרוד: "כן, וזה הרבה יותר מסדר לך את המוח. פה אני לוקח את הזמן - העיקר שייצא לי טוב".

אבל עכשיו אתה לא יודע איך אתה לעומת אחרים.

נמרוד: "אני מעדיף להיות טוב בשביל עצמי מאשר להיות יותר טוב מאחרים. מבחינתי לא אהבתי ללכת לבית הספר הקודם. חוץ מזה שהיה שם מגרש ספורט מקורה, ואת זה אהבתי - כי יכולנו לשחק גם אם היה גשם. אבל את בית הספר הזה אני ממש אוהב. יש שבתות שאין לי מה לעשות ואני אומר לעצמי, 'למה לא יום ראשון? למה אני לא יכול ללכת לבית ספר, במקום סתם לשבת בבית?'".

איה: "ההבדל מבחינתי בין בתי הספר הוא שהמורה בבית הספר הזה לא שמה לנו רגל. עוזרים לנו".

בבית ספר הקודם הרגשת ששמים לך רגל?

איה: "היה קשה יותר. המורים עשו שעות פרטניות, אבל זה לא היה כמו פה. כאן המורים יותר מחבקים, וזה יותר כיף פה. מדברים אלינו בשפה אחרת. הם מדברים אתנו בגובה העיניים ולא כאילו הם מעלינו. הם ממש עוזרים".

רוני אחיאז, שעולה לכיתה ד', לומדת בבית הספר מכיתה א'. "תמיד ילדים גדולים אומרים לאחים הקטנים שלהם שבית ספר זה לא טוב, ושעדיף להם להישאר בגן", היא אומרת, "אבל אני לא חושבת ככה, ולאח שלי אמרתי רק דברים טובים כדי שלא יבוא בלחץ לפה".

מה דעתכם על זה שאין שיעורי בית ומבחנים?

איה: "אני חושבת שהפרויקטים הם מבחן בצורה מסוימת. אולי לא מבחן כמו בבתי ספר אחרים, אבל הם מבחן שעוזר לנו בעצם להתמודד עם החיים, לדעת איך לדבר מול קהל ולהעביר שיעורים, וזה גם נותן ביטחון. בפרויקט הראשון היה לי יותר קשה לדבר מול הכיתה, אבל זה משתפר. למבחנים אפשר להתכונן, אבל מה שאנחנו לומדים פה אי־אפשר לשבת בבית וללמוד".

איתמר: "בבתי ספר אחרים, זה הולך ככה: 'אני המורה ואני אומר משהו, ובגלל שאני המורה מה שאני אומר זה נכון'. פה בפרויקטים זה שונה. הגישה היא: 'אני המורה. אני אומר משהו. בואו תבדקו ותתנסו בעצמכם כדי לבדוק אם זה נכון'. הדרך הזאת הרבה יותר מכינה אותנו לחיים. המורים אומרים מה דעתם, וזה התפקיד שלהם, אבל הלמידה יותר מלמדת להתנסות בעצמנו. אני חושב שאנחנו במאה ה-21 ואפשר להתקדם צעד אחד קדימה וללמוד דרך אחרת. ואני חושב שבבית ספר שלנו מצאו דרך מאוד טובה ללמד".

איה: "המורים פה ממש טובים ואני ממש אוהבת אותם, בעיקר את המחנכת שלי. לדעתי כל התלמידים יכולים ומרגישים בנוח לבוא למחנכים שלהם, ואם יש משהו שיושב להם על הלב - לבוא ולהגיד להם את זה".

השיחה עם הילדים, שכולם חברי מועצת התלמידים, מתנהלת לצדו של המנהל - ומתגנב ללבנו חשד שהם ייצוגיים מדי, אומרים רק את מה שנעים לשמוע. אבל אז, דווקא כשאנחנו שואלים שאלה תמימה - מה אתם הכי אוהבים ללמוד - מגיעה תשובה כנה במיוחד: הילדים מציינים דווקא מקצוע שהם לא אוהבים ללמוד - בגלל המורה.

כעת, כולם מדברים בשצף, גם מי שהיו שקטים עד כה: "היא לא מתייחסת אלינו יפה! היא לא מדברת אלינו בגובה העיניים! היא עסוקה בטלפון שלה! כתלמידים מגיע לנו כבוד בסיסי!" הם נותנים הרבה דוגמאות למקרים שקרו שמוכיחים לטענתם את דבריהם. ארד לא מתערב ולא מנסה להסות אותם. כשהם יוצאים מהחדר הוא אומר לנו: "אני מכיר את הביקורת הזאת, ויש בה הרבה מן הצדק. עם זאת, חשוב שתבינו שלא מדובר באיזו התנהגות איומה ונוראה, אלא בקצת פחות סובלנות ותשומת לב. עבור התלמידים שלנו זה חריג מאוד לעומת מורים אחרים".

ואיך אתה מתכוון לפתור את זה?

"זה כבר בטיפול: בשיחות, בשיקוף. אין דרך אחרת. אני חושב שאף אדם לא אוהב לשמוע שחוות הדעת עליו שלילית, אף אחד לא אוהב להיות לא טוב במה שהוא עושה. הגישה שלי, גם עם המורים שלי, הוא שאם עובר עליהם משהו לא טוב, אני קודם כל שואל את עצמי איך אני יכול לעזור להם, מה גורם להם לנהוג ככה ואיך אפשר לעזור להם להשתפר".

"אתה לא הולך להיות מורה בשביל הכסף"

שיטת הלימוד יוצאת הדופן שמנהיג ארד בבית הספר עדיין לא עמדה במבחן המציאות: השתלבות בוגריו בחטיבת ביניים, שבה יש מבחנים וציונים והרבה שיעורי בית. שעת המבחן הזאת תגיע רק בשנה הבאה, עת בוגריו הראשונים של בית הספר יעזבו.

אתה במתח לקראת המעבר של הבוגרים שלך לחטיבה?

"אני לא במתח. אני מאוד סקרן".

זאת תהיה נקודת מבחן.

"אני לא חושב. אני חושב שזאת נקודת מבחן גם לחטיבת הביניים - לקחת ילדים סקרנים ולמנף את זה לתהליכים משמעותיים. מעבר לזה, ניהלתי חטיבה ותיכון, כך שאני יודע מה נדרש כדי להשתלב, ואני חושב שאנחנו מכינים את התלמידים שלנו למה שצריך".

אל ניהול בית הספר יהודה המכבי הגיע ארד אחרי שנתיים כמנהל בית הספר קוגל בחולון ושנים רבות כמורה בתיכון שמגיש תלמידים לבגרויות. המעבר מבית ספר תיכון לבית ספר יסודי נחשב יוצא דופן במערכת החינוך, בין היתר בגלל פגיעה ביוקרה ובשכר - יש פער של אלפי שקלים לטובת מנהלי תיכון.

למה עשית את השינוי הזה?

"כי היה לי שיר שרציתי לשיר אותו, וזה זה. ביסודי יש יותר גמישות שמאפשרת לי להגשים את החזון החינוכי שלי".

בקוגל הרגשת שאתה לא מצליח?

"הרגשתי שזה אפשרי אבל שזה ייקח הרבה זמן, והיה לי חזון לבנות בית ספר שרציתי להגשים".

השנמוך בשכר לא היווה שיקול?

"אתה לא הולך להיות מורה בשביל הכסף, אלא בגלל שיש לך שאיפה ורצון. אני מעדיף להשתכר פחות אבל לקבל את החיים שאני מאחל לעצמי לחיות".

יהודה המכבי ממוקם בתל אביב בשכונה חזקה ומבוססת, ומקבל עצמאות ממשרד החינוך וקיבל תקציבים מעיריית תל אביב לבניית המבנה ואבזורו. לפי משרד החינוך, הרקע הכלכלי של התלמידים הלומדים בו הוא הגבוה ביותר, בסולם של 5 אשכולות, אך ההשקעה הכספית של המשרד בבית הספר אינה גבוהה בהשוואה למוסדות אחרים. כל תלמיד במוסד מקבל תקציב של 14,100 שקל בשנה, נמוך יותר מהממוצע הארצי במעט (14,600), ומעלות התלמידים ברשות המקומית (14,400).

המודל שלך באמת מצליח, אבל אולי זה קשור להשקעה הכספית בבית הספר ולרקע הכלכלי של התלמידים?

ארד: "להפך. בתי ספר יסודיים בשכונות מבוססות לא מקבלים משאבים עודפים - לא מהעירייה ובטח שלא ממשרד החינוך. בגלל הרקע הגבוה של התלמידים, משרד החינוך ועיריית תל אביב מקצים פחות משאבים. הם מעבירים משאבים גדולים יותר לבתי ספר בדרום העיר ולנו פחות - ובצדק. בסופו של דבר כמות שעות ההוראה שאני מקבל הן נמוכות באופן יחסי".

ובכל זאת, הילדים מגיעים מרקע מבוסס שמאפשר לך להצליח.

"זה נכון, אבל בעיות של ילדים בגיל הרך ובגיל ההתבגרות המוקדם מלוות אותם בכל מקום. גם בצפון וגם בדרום. אנחנו רואים שהמודל שלנו מוכיח היתכנות גם עם המשאבים שקיבלנו, ואפשר להעתיק אותו גם למקומות אחרים וגם לבתי ספר וליישובים פחות מבוססים עם התאמות שמתייחסות לקהילות השונות".

מה גובה תשלומי ההורים?

"תשלומי ההורים לא מממנים חינוך אלא פעולות ספציפיות והעשרות לתלמידים, והם בסטנדרט של משרד החינוך, ולא גבוהים במיוחד. אני מאוד קפדן פה - אין שום גבייה עודפת ויש איסור מוחלט על קבלת תרומות מההורים".

מה לדעתך המפתח לשיפור מערכת החינוך בישראל?

"אני לא חושב שיש מפתח אחד. לכל אחד יש חלום וחזון אחר. לא כולם נועדו להיות מורים בשיטה שאני מקדם. אפשר שיהיו המון בית ספר שונים וטובים. זאת שיטה שטובה לבית הספר שלי ולקהילה הזאת אבל יכול שבקהילה אחרת משהו אחר יהיה נכון יותר. הדבר החשוב הוא להאמין במורים, לתת להם צ'אנס, לתת להם זמן ומשוב בונה. להקצות להם זמן לתכנון, לחשיבה וליצירתיות. שחיקה היא מצב שבו בנאדם לא מטפח את עצמו והוא נותן לעצמו להשתעמם. אני נותן למורים את החופש ליצור ולהתפתח".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
מערכת החינוך

# data[].attributes.attachment_link.title
קירות שקופים, בלי מבחנים, בלי ציונים, בלי עונשים: בית הספר שבו הכל נראה אחרת

# data[].attributes.attachment_link.description
בלי מבחנים, בלי ציונים וכמעט בלי שיעורי בית, חוברות או ספרי לימוד - בבית הספר יהודה המכבי בתל אביב חושבים שהם מכינים את התלמידים שלהם הכי טוב לעתיד: "בעיקר נותנים להם כלים להיות סקרנים" ■ בתי הספר הציבוריים שמצליחים לעשות זאת אחרת - כתבה ראשונה בסדרה

# data[].attributes.attachment_link.title
Flexible Classrooms: Making Space for Personalized Learning