# data[].attributes.location_name
Лавочне, Львовская область

# data[].attributes.headline
Лавочне, Львовская область

# data[].attributes.subject
Лавочне, Львовская область

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
село Лавочне

Країна

Україна

Область

Львівська область

Район

Стрийський район

Громада

Славська селищна громада

Облікова картка

с. Лавочне Львівська область, Стрийський район

Основні дані

Засноване

1591

Населення

1198

Площа

2,64 км²

Густота населення

453,79 осіб/км²

Поштовий індекс

82652

Телефонний код

+380 3251

Географічні дані

Географічні координати

48°48′26″ пн. ш. 23°21′19″ сх. д. ﻿ / ﻿ 48.80722° пн. ш. 23.35528° сх. д. Координати: 48°48′26″ пн. ш. 23°21′19″ сх. д. ﻿ / ﻿ 48.80722° пн. ш. 23.35528° сх. д.

Середня висота
над рівнем моря

663 м

Водойми

Опір, Лавочанка, Ровина, Закути, Хохлинський

Найближча залізнична станція

Лавочне

Місцева влада

Адреса ради

82660, Львівська обл., Стрийський р-н, смт. Славське

Карта

Мапа

Лавочне у Вікісховищі

Лаво́чне - село в Україні, у Стрийському районі Львівської області. Населення становить 1198 осіб. Орган місцевого самоврядування - Славська селищна рада.

Розташоване в долині річки Опір, яка починається за кілька кілометрів на південному заході від поселення. Селом тече річка Лавочанка, у яку впадають Ровина, потоки Закути та Хохлинський. На південь від села розташована гора Явірник (1120,6 м).

Уперше згадується у писемних джерелах 1591 року. Долиною Опора проходив торговий шлях з долини Дністра на Закарпаття та Придунайську низовину. 1594 село спалили татарські загони. Жителі брали участь у опришківському русі.

Населення станом на 1880 рік (як село Стрийського повіту) - 607 осіб.

1886 року було завершено будівництво залізниці Мукачево - Свалява - Лавочне, а 1887 - Лавочне - Стрий.

1915 року під Лавочним відбувалися запеклі бої УСС, австро-угорських і німецьких військ з російськими військами.

У 1919-1939 роках село перебувало в складі Польської Республіки (поблизу проходив кордон з Чехословаччиною). У 1939 окуповане УРСР за пактом Молотова-Ріббентропа.

Лавочне - останній населений пункт Української РСР (у межах 1941 року), який було зайнято військами РСЧА під час Другої світової війни - 8 жовтня 1944 року. Поки червонармійці ще не прийшли в село, яке було залишене угорцями, тут на деякий час на постій зупинився курінь УПА під командування Мартіна Мізерного (Рена). 29 вересня 1944 року упівці раптово зазнали мінометному обстрілу з боку угорців, в результаті чого кілька упівців отримали поранення. У відповідь "Рен" відразу направив угорцям делегацію з білим прапорцем для ведення переговорів. Оунівці зажадали припинити вогонь, посилаючись на договір про ненапад між УПА та угорською армією. Угорці вибачилися за інцидент, зазначивши, що помилково прийняли загін УПА за більшовиків.

1939-1941, 1944-1959 - у складі Дрогобицької, від 1959 - Львівської обл. 1939-40 - райцентр. 1940-59 - село Славського, 1963-66 - Стрийського, 1959-63 та після 1966 - Сколівського районів. Мешканці зазнали сталінських репресій. До середини 1950-х рр. у Лавочному та околицях вели збройну боротьбу загони ОУН і УПА. У 2-й половині 1960-х рр. у селі проживало 1239 осіб.

Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 1180 осіб, з яких 579 чоловіків та 601 жінка.

За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 1198 осіб.

Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:

У селі була церква св. арх. Михайла (архітектура бойківського типу), збудована у 1810-х або 1820-х роках. У 1907 році коштом громади й співвласника села В. Шмідта поряд зі старою збудовано нову дерев'яну церкву, ймовірно, за проєктом архітектора Василя Нагірного. Унаслідок Першої світової війни старий храм зазнав ушкоджень. Взимку 1921 року будівлю разом з іконами й хоругвами продали за 20 тисячі марок у село Грабовець коло Стрия, де її перебудували.

2012-го від удару блискавки згоріла дерев'яна церква Різдва Богородиці, споруджена 1905 року.

Народилися:

1. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, Tom V, s. 613

2. Боротьба за Україну в 1943-1944 рр.: влада, збройні сили, суспільство. - Київ: Інститут історії України НАН України, Меморіальний комплекс "Національний музей історії Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років", Національний університет оборони України імені Івана Черняховського, 2014. - С. 186.

3. Ріпецький М. ("Горислав"). Історія куреня "Рена" // Літопис УПА. Т. 33. Тактичний відтинок УПА 26-ий "Лемко": Лемківщина і Перемищина. (Документи і матеріали) / Ред. П. Потічний та І. Лико. - Львів-Торонто: Літопис УПА, 2001. - С. 118

4. Кількість наявного та постійного населення по кожному сільському населеному пункту, Львівська область (осіб) - Регіон, Рік, Категорія населення , Стать (1989(12.01)). database.ukrcensus.gov.ua. Банк даних Державної служби статистики України.

5. Кількість наявного населення по кожному сільському населеному пункту, Львівська область (осіб) - Регіон , Рік (2001(05.12)). database.ukrcensus.gov.ua. Банк даних Державної служби статистики України.

6. Розподіл населення за рідною мовою, Львівська область (у % до загальної чисельності населення) - Регіон, Рік , Вказали у якості рідної мову (2001(05.12)). database.ukrcensus.gov.ua. Банк даних Державної служби статистики України.

7. Церква св. Михаїла (стара) [Архівовано 26 серпня 2019 у Wayback Machine.] (Прадідівська слава: Українські пам'ятки)

8. На Львівщині від удару блискавки згоріла старовинна церква. Архів оригіналу за 26 серпня 2019.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лавочне (Україна) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
село Лавочне Країна Україна Область Львівська область Район Стрийський район Громада Славська селищна громада Облікова картка с. Лавочне Львівська область, Стрийський район Основні дані Засноване 1591 Населення 1198 Площа 2,64 км² Густота населення 453,79 осіб/км² Поштовий індекс 82652 Телефонний код +380 3251 Географічні дані Географічні координати 48°48′26″ пн. ш. 23°21′19″ сх.

# data[].attributes.location_name
Півнівка, Луганская область

# data[].attributes.headline
Півнівка, Луганская область

# data[].attributes.subject
Півнівка, Луганская область

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Півні́вка - село в Україні, у Міловській селищній громаді Старобільського району Луганської області. Населення становить 426 осіб.

За даними на 1864 рік на казенному хуторі Старобільського повіту Харківської губернії мешкало 844 особи (436 чоловічої статі та 408 - жіночої), налічувалось 92 дворових господарства.

Станом на 1885 рік на колишньому державному хуторі Зориківська волості мешкало 989 осіб, налічувалось 137 дворових господарств.

За переписом 1897 року кількість мешканців зросла до 1276 осіб (612 чоловічої статі та 664 - жіночої), з яких всі - православної віри.

За даними на 1914 рік у слободі проживало 1987 мешканців.

Село постраждало внаслідок геноциду українського народу, вчиненого урядом СССР у 1932-1933 роках, кількість встановлених жертв - 163 людей.

Півнівка - перший населений пункт Української РСР, з якого вигнали нацистських окупантів під час Другої світової війни ( 18 грудня 1942 року).

За даними перепису 2001 року населення села становило 824 особи, з них 91,78 % зазначили рідною мову українську, 7,04 % - російську, а 1,18 % - іншу.

# data[].attributes.attachment_link.title
Півнівка - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Півні́вка - село в Україні, у Міловській селищній громаді Старобільського району Луганської області. Населення становить 426 осіб. За даними на 1864 рік на казенному хуторі Старобільського повіту Харківської губернії мешкало 844 особи (436 чоловічої статі та 408 - жіночої), налічувалось 92 дворових господарства.

# data[].attributes.location_name
Бабин яр, Киев

# data[].attributes.headline
Бабин яр, Киев

# data[].attributes.subject
Бабин яр, Киев

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Бабин Яр - місце пам'яті та некрополь близько 100 тисяч цивільних громадян і військовополонених, розстріляних нацистами у 1941-1943 роках. Серед них - євреї і роми, червоноармійці, комуністи, підпільники Організації українських націоналістів, в'язні Сирецького концтабору, "саботажники", порушники комендантської години та навіть пацієнти психіатричної лікарні імені Павлова. Масовий розстріл євреїв у Бабиному Яру 29-30 вересня 1941 року став символом "Голокосту від куль" і нацистської політики масового знищення людей.
Розстріли в урочищі розпочалися відразу після вступу нацистів та їхніх союзників до Києва у вересні 1941 року і відбувалися чи не щоденно до завершення окупації міста.

Найтрагічнішими стали 29-30 вересня, коли вбили майже 34 тисячі євреїв - мешканців Києва. В німецьких донесеннях цю операцію назвали "гросакцією" ("велика акція", від нім. Großaktion). Формальним приводом для неї стала радянська диверсія зі знищення Хрещатика 24 вересня.

Нацистська операція в Бабиному Яру 29-30 вересня стала однією з наймасштабніших каральних акцій Другої світової війни. Більшість населених пунктів України мають свої більші чи менші "бабині яри" - місця нацистських розстрілів євреїв та інших жертв.

Виконавцем розстрілів кінця вересня - початку жовтня 1941 року в Бабиному Яру була зондеркоманда 4а під орудою штандартенфюрера СС Пауля Блобеля. Цей нацистський підрозділ здійснив також масові вбивства євреїв у Львові, Рівному, Луцьку, Новограді-Волинському, Житомирі, Білій Церкві та інших містах.
Голокост - важка незагоєна рана в історії України в Другій світовій війні. Жертвами злочину стали близько півтора мільйона українських євреїв. Нацисти знищили їх як соціокультурну й етнорелігійну спільноту.
Пам'ять про трагедію Бабиного Яру попри всі обставини завжди залишалася живою. Перші художні твори на цю тему з'явилися вже в 1941-1943 роках. Художник-етнограф Юрій Павлович щодня робив замальовки олівцем із натури. Першими художніми текстами стали поетичні твори Ольги Анстей та Людмили Титової.

По війні радянський режим замовчував або спотворював пам'ять про жертв, намагався зруйнувати сам яр та навколишні кладовища. Проте це йому не вдалося. Бабин Яр залишався застереженням про небезпеку від ненависті, расизму, міжнаціональної ворожнечі, переслідування та знищення людей за етнічною, політичною, релігійною або іншими ознаками.

Після відкриття й осмислення жахів Голокосту світова спільнота пристала на позицію "ніколи знову", проте геноциди стаються дотепер. Сьогодні в Україні - війна. Рашисти навіть риторику запозичують у нацистів, заявляючи про "розв'язання українського питання", подібно до гітлерівського "розв'язання єврейського питання". Російський так званий "антифашизм" став головною загрозою для євреїв у сучасній Україні та сприяв нарузі над пам'яттю про Голокост: російські війська обстрілюють єврейські цвинтарі, синагоги, навіть Бабин Яр.

Ми побачили жорстокі масові вбивства рашистами чоловіків, жінок, дітей, літніх людей, тварин, тортури - фізичні та моральні, зґвалтування. Навіть іноді мали місце намагання спалити тіла, щоб приховати вчинені злочини, як свого часу, відчуваючи наближення поразки, робили нацисти. Відомості зі звільнених Бучі, Ізюма, Маріуполя та інших українських міст і сіл жахають цивілізований світ. Мир, безпека й рівновага в Європі та світі можливі тільки після того, як Україна переможе у війні, а всіх злочинців буде належно покарано.

Історична довідка

Расова доктрина. Нацистська ідеологія засновувалася на расовій теорії, відповідно до якої людство від початку існування розділено на раси, а цінність людини полягає не в її індивідуальних рисах, а в належності до расової групи. Вищою, передовою вважали арійську. Вона від природи наділена правом підкорювати чи знищувати "нижчі" раси, до яких належали і слов'яни, зокрема, й українці. Євреї ж узагалі не вписувалися в нацистську расову піраміду, їх вважали недолюдьми і спочатку розглядали можливість компактно переселити (на територію Польщі - район Кракова, на Мадагаскар чи за Уральські гори).

Друга світова війна, що була наслідком змови двох тоталітарних режимів (нацистського та радянського) перекреслила ці наміри, але створила умови для "остаточного розв'язання єврейського питання". Після того, як Німеччина та її союзники окупували Польщу, Литву, Латвію, Естонію, а також Бессарабію з Буковиною, під владою двох диктаторів опинилося 75 % європейського єврейства (більшість із них не пережила Голокосту).

Голокост кулями в Україні. В окупованому СРСР "акції зачисток" почалися з Галичини. Лише за тиждень в ініційованих нацистами погромах у Львові загинули 6 тисяч євреїв. Усього в таборах і гетто Тернополя, Дрогобича, Борислава, Сколе, Стрия та інших міст убито 610 тисяч євреїв.

На території Наддніпрянської України в 20-х числах липня айнзатцкоманда 5-ї айнзатцгрупи С розстріляла майже півтори тисячі уманських євреїв.

У серпні 1941 року німецькі військові стратили у Кам'янці-Подільському понад 23,5 тисячі місцевих євреїв та євреїв Закарпаття. У травні 1944-го тих євреїв, які залишалися на території Закарпатської України, вивезли до концтабору Аушвіц. Більшість вивезених загинула в газових камерах.

Після окупації Одеси румунські військові розстріляли у відплатних акціях 20 тисяч євреїв. У кінці грудня 1941 року біля Богданівки Одеської (нині - Миколаївської) області знищили понад 40 тисяч євреїв. На українських землях, що увійшли до складу Трансністрії, окупаційна влада теж створила гетто й табори праці. Загалом на цих землях румуни знищили близько 300 тисяч євреїв Бессарабії та Буковини.

Терор в окупованій Україні знищив євреїв як соціокультурну й етнорелігійну спільноту. Жертвами Голокосту стали понад 1 мільйон осіб. Місцями їх наймасовіших страт стали, крім Бабиного Яру (Київ), Богданівка Одеської області - понад 40 тисяч, Дробицький Яр (Харків) - близько 20 тисяч, Кам'янець-Подільський Хмельницької області - 23,6 тисячі, Дальник Одеської області - близько 18 тисяч, урочище Сосонки біля Рівного - понад 17 тисяч жертв.

Бабин Яр. 19 вересня 1941 року війська Вермахту ввійшли до Києва, а наступного дня в Бабиному Яру розстріляли військовополонених (імовірно політпрацівників та, можливо, євреїв). Підрив радянськими диверсантам київської цитаделі та Хрещатика в 20-х числах цього ж місяця став для окупантів зручним приводом звинуватити у скоєному євреїв і провести показову каральну акцію над євреями-заручниками.

28 вересня 1941-го в Києві з'явилися оголошення з наказом усім євреям міста зібратися зранку на розі вулиць Дегтярівської та Мельникова, біля кладовищ.

"Дорога смерті", якою пройшли десятки тисяч людей 29 вересня, пролягала від Лук'янівської площі вулицею Мельникова до перших воріт Єврейського кладовища, далі - на Кагатну (нині - Сім'ї Хохлових), потім по Лагерній (нині - Дорогожицькій). Біля входу до Братського (Воїнського) кладовища відбирали гроші, коштовності, документи, наказували залишати речі й верхній одяг. У кінці Братського кладовища (нині - територія телевежі) люди повертали у прохід між огорожею та краєм яру. Розстрілювали на майже пів кілометровому відтинку яру, який починався біля пам'ятника, встановленого 1976 року, а закінчувався за теперішньою станцією метро "Дорогожичі". Людей змушували роздягатися догола, спускатися в яму і лягати долілиць, одні на одних, а вздовж рядів проходили німецькі поліцейські й стріляли в потилицю. До 18-ї години того дня встигли вбити майже 22 тисячі. Інших приречених загнали на ніч у порожні гаражі на Лагерній. Наступного дня їх чекала така ж доля. Потім сапери підірвали схили, щоб земля засипала тіла, і змусили військовополонених вирівняти дно яру.
Вбивства у Бабиному Яру тривали у кілька етапів.
Перший - щоденні розстріли євреїв, військовополонених, цивільних - тривав із вересня 1941-го до весни 1942 року. Пік припав на 29-30 вересня, коли загинули 33 771 особа.

У "Донесенні про події в СРСР" № 111 від 12 жовтня 1941 року йдеться: "Загальне число страчених зондеркомандою 4а тепер перевищило 51 000. Крім зондеракції в Києві 28 і 29, для якої були виділені 2 команди поліційного полку "Південь", всі страти, які проводилися до цього часу, ця ЗК здійснювала без будь-якої допомоги. Страчені особи в основному були євреями, найбільшу частину складають політичні функціонери, а також заколотники і грабіжники". Із середини жовтня у Бабиному Яру та його околицях також почалися страти комуністів-підпільників, ромів, душевнохворих, заручників, моряків Дніпровської флотилії.

Узимку 1941-1942 років на тому місці загинули члени Організації українських націоналістів. "Донесення про події в СРСР" № 164 від 4 лютого 1942 року свідчить: "У Київській області боротьба проти комуністів все більше трансформується в боротьбу проти національних українських формувань... Конфіскований письмовий матеріал, а також свідчення різних арештованих в останній час прихильників Бандери знову доводять, що прихильників Бандери неможливо залучити до будь-якої позитивної співпраці. Тому лишається тільки повністю знищити цей рух".

Другий етап - кінець зими 1942 - середина серпня 1943-го. На цей час припадає й створення Сирецького концтабору, який замінив табір на вулиці Керосинній (виник десь у квітні-травні 1942 року, а на кінець окресленого другого етапу припала його евакуація). Його в'язні - численні жертви Бабиного Яру.

З весни 1942 року (можливо, що і взимку) двічі на тиждень сюди привозили на розстріл ув'язнених із тюрми гестапо. До кінця вересня 1943 року основними жертвами Бабиного Яру стали підпільники і партизани, як комуністи, так й українські націоналісти.

Третій, заключний, етап регулярних розстрілів відбувався на тлі знищення трупів у Бабиному Яру в серпні-вересні 1943 року в'язнями Сирецького концтабору. Паралельно відбувалася евакуація самого табору. Зрозумівши, що в Києві не втриматися, німці почали замітати сліди злочинів. Трупи спалювали навпроти Сирецького концтабору.

18 серпня 1943 року до Сирецького табору доставили групу арештантів із Полтави. До них приєднали ще 100 ув'язнених євреїв із самого Сирецького табору. Таку команду смертників із 327 осіб закували в кайдани та змусили викопувати трупи, будувати печі з огорожі Лук'янівського і надгробків єврейського цвинтаря, складати в них тіла та дрова і спалювати. В одній такій печі за раз знищували до 2000 жертв. Двічі на тиждень нацисти привозили до Бабиного Яру на страту в'язнів із тюрми СД і спалювали їхні тіла. Всі ці роботи проводилися в режимі цілковитої таємності: територія була оголошена забороненою зоною, обгороджена й засаджена деревами, але сморід і дим розносилися по Києву далеко за межами урочища.

До кінця вересня майже всіх розстріляних спалили, а в'язні заклали останню піч, як вони зрозуміли, для себе. У ніч на 29 вересня 1943 року вони вирвалися на волю, але врятуватися вдалося не більше як двом десяткам сміливців. Саме їхні свідчення згодом дали можливість відтворити історію знищення трупів у Бабиному Яру.

Штандартенфюрер Пауль Блобель, який керував стратами у Києві 1941 року, наглядав і за спаленням останків у 1943-му. Про це він свідчив на Нюрнберзькому процесі: "Під час мого візиту в серпні я спостерігав за спаленням тіл у загальній могилі під Києвом. Могила була близько 55 м завдожки, 3 м завширшки і 2,5 м завглибшки. Після того, як верхній шар був знятий, трупи облили горючим матеріалом і підпалили. Пройшло близько двох днів, поки могили згоріли до дна. Я особисто пересвідчився, що прогоріло все до самого дна. Після цього могила була засипана, і так майже всі сліди були заметені".

У жовтні 1943 року в Бабиному Яру німці ще розстріляли киян, які ухилилися від виконання наказу про повне виселення з міста. Останній розстріл відбувся 4 листопада 1943-го, а за два дні до Києва увійшла Червона армія.

Виконавці злочину. Охоронні й поліційні функції для забезпечення стабільності окупаційного режиму виконували охоронні дивізії Вермахту, структури поліції безпеки та СД і формування німецької і так званої "української допоміжної" поліції. Разом із Вермахтом у місті з'явилися представники айнзатцгрупи СД. Вони мали очищати армійські тили від "небезпечних елементів" і придушувати рух спротиву. "Відповідальною" за Київ була айнзатцгрупа С, зокрема, зондеркоманда 4а. Разом із ними прибув штаб головнокомандувача СС і поліції "Росія-Південь" та два батальйони поліцейського полку "Південь". Згодом у Києві з'явилася айнзатцкоманда 5. Саме ці підрозділи СС та поліції здійснювали масові розстріли євреїв у Бабиному Яру.

Жертви Бабиного Яру. Головними жертвами нацистів у Бабиному Яру стали євреї, які становили більш як половину страчених. Упродовж двох років німецької окупації тут розстрілювали й групи людей, і окремих осіб, які з тих чи інших причин вважалися ворогами нацистів.

Серед перших жертв - військовополонені. Їх розстрілювали вже наступного дня після вступу німців до Києва. У першу чергу євреїв та політкомісарів. У січні 1942 року нацисти стратили кілька десятків полонених моряків Дніпровської флотилії.

У Бабиному Яру загинуло щонайменше 150 ромів. Крім того, ромські табори було знищено на тодішніх околицях - у Святошині та на Березняках.

З середини жовтня 1941 року неподалік Кирилівської церкви почали страчувати пацієнтів психіатричної лікарні імені Павлова.

Репресій зазнали й українські націоналісти. Першочергово представники похідних груп. У вересні 1942 року почалися арешти серед учасників націоналістичного підпілля і тривали до останніх днів німецької окупації. З усіх українських земель найбільших жертв ОУН зазнала в Києві - не менше 600 осіб.

У жовтні 1941 року почалися арешти членів підпільних райкомів КП(б)У. Тільки до кінця 1941-го арештували понад 50 керівників залишеного в місті підпілля. Всього ж до кінця німецької окупації Києва загинуло близько 617 осіб.

Праведники Бабиного Яру

Порятунок євреїв у роки нацистської окупації Європи став предметом вивчення у Державі Ізраїль. Національний інститут пам'яті Катастрофи і Героїзму Яд Вашем 1963 року затвердив критерії для отримання почесного звання "Праведник народів світу". Праведниками визнаються неєвреї, які, ризикуючи життям, рятували євреїв під час Голокосту. Всіх, хто був причетний до порятунку, нагороджують медалями й дипломами, на їхню честь висаджують дерева на Алеї Праведників, їм призначають довічні пенсії.

У СРСР знищення євреїв під час Другої світової війни замовчувалося. Наслідком цього стало й те, що рятівники з цих територій (включно з УРСР) опинилися поза практиками вшанування. На момент розпаду Радянський Союз посідав 17-те місце серед країн, звідки походили Праведники народів світу. Активні пошуки жителів України - рятівників євреїв розпочалися лише з жовтня 1988 року, коли запрацювало Київське товариство єврейської культури та його перша структура - фонд "Пам'ять Бабиного Яру". Фонд спрямував зусилля на пошук праведників в Україні. У квітні 1989-го він затвердив звання Праведник Бабиного Яру і Праведник України. На 1 січня 2021 року відомі імена 2673 Праведників з України (4 місце серед країн, у яких встановлено факти порятунку).

Праведники - це цивільні беззбройні жителі окупованих територій. Серед них люди різних національностей - українці, росіяни, поляки, білоруси, татари, вірмени, греки й німці. Вшановуючи Праведників, мусимо пам'ятати, що їхні вчинки - не лише факти порятунку людей чи цілих сімей, а й ризик власним життям, життям рідних, включно з малолітніми дітьми або старими батьками.

Історії 190 праведників (у тому числі православного священника Олексія Глаголєва та його родини, котрі першими з українців отримали звання "Праведник народів світу") зібрано в Банку портретів, розробленому в межах проєкту "Українці-рятівники. Марафон історій". Мета цього проєкту Національного музею історії України у Другій світовій війні, Українського інституту вивчення Голокосту "Ткума" та Українського інституту національної пам'яті - зібрати на одному електронному ресурсі біографічні довідки, фото, документи, відео про українців, які під час Другої світової війни рятували євреїв, ромів та інших жертв нацизму.

Перелік матеріалів Українського інституту національної пам'яті щодо збереження пам'яті про Бабин Яр

Тема збереження та відновлення пам'яті щодо подій, пов'язаних із Голокостом і трагедією Бабиного Яру, зокрема, є важливою для політики історичної пам'яті України. Тому Українська держава та інститут надають великого значення належному увічненню пам'яті її жертв, рішуче засуджують прояви антисемітизму в українському суспільстві та докладають зусиль для вшанування українців, які рятували євреїв на території України під час Голокосту. Свідченням цього є ухвалення Кабінетом Міністрів України постанови "Деякі питання призначення і виплати довічних державних стипендій для громадян України, які рятували євреїв на території України під час Голокосту в роки Другої світової війни, та про визнання такими, що втратили чинність, постанов Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2016 р. № 139 і від 9 серпня 2017 р. № 568" від 8 вересня 2021 року № 935, робота над Концепцією комплексного розвитку (меморіалізації) Бабиного Яру, щорічне проведення відповідних жалобних і популяризаціних заходів.

Важливим тематичним інформаційним ресурсом інституту та Громадського комітету "Бабин Яр" є веб-сторінка "Бабин Яр: людина, влада, історія". Ресурс містить архівні документи, кінохроніку, наукові статті, присвячені історії Бабиного Яру від кінця XVIII до початку ХХІ століття.

Окремо пропонуємо матеріали інтерактивної виставки "Бабин Яр: пам'ять на тлі історії". Виставка має українську та англійську версії, супроводжується відеоекскурсією українською. Крім того, вчителям буде корисно ознайомитися з інтерактивною версією збірника навчально-методичних розробок-занять на основі віртуальної виставки "Бабин Яр: пам'ять на тлі історії" та документального фільму "Бабин Яр у пошуках пам'яті". Ресурс розроблено Українським центром вивчення історії Голокосту та інститутом.

Допоміжну роль можуть відіграти матеріали виставки "Українська Друга світова", зокрема, її стенди "Голокост. Бабин Яр та "остаточне розв'язання єврейського питання" та "Українці - Праведники Народів Світу".

Спільно з Національним історико-меморіальним заповідником "Бабин Яр" та Посольством Ізраїлю в Україні Український інститут національної пам'яті встановив у Бабиному Яру інформаційно-навігаційні стенди івритом, українською, англійською мовами. Стенди містять мапу території заповідника з позначеними на ній пам'ятниками та пам'ятними знаками й розповідають про трагедію Бабиного Яру, сам заповідник та сучасну меморіалізацію жертв Бабиного Яру в Україні.
Над матеріалами працювали фахівці Українського інституту національної пам'яті Володимир Тиліщак, Олена Охрімчук, Вікторія Яременко, Ганна Байкєніч, Вікторія Скуба

# data[].attributes.attachment_link.title
Трагедія Бабиного Яру

# data[].attributes.attachment_link.description
Пам'ять про жертв масових розстрілів у Бабиному Ярі, Друга світова війна, Голокост, Голокост від куль

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Битва за Крим ( 24 вересня 1941 - 9 липня 1942) - бойові дії радянських та німецьких і румунських військ у Криму в ході Другої світової війни.

Кримська оборонна операція 1941 велася 18 жовтня - 16 листопада військами П'ятдесят першої армії і Приморської армії у взаємодії з Чорноморським флотом. У середині жовтня німецьке командування зосередило для наступу на Крим 7 піхотних дивізій 11-ї армії, румунський гірський корпус і значні сили авіації. Крим обороняли 4 кавалерійські і 12 стрілецьких дивізій 51-ї армії (генерал-полковник Ф.Кузнєцов) і Приморської армії (ген.-майор І.Петров). На найбільш уразливому півн. напрямку займали оборону 5 д-зій - 4 на Ішунських позиціях і 1 на Чонгарському перешийку. Ворог перейшов у наступ 18 жовтня, гол. удару завдали війська нім. 11-ї армії через Перекопський перешийок, допоміжного - частини румунів. гірського корпусу через Чонгарський міст. Використовуючи кількісну перевагу сил, ворог до 20 жовт. прорвав Ішунські позиції (поблизу с. Ішунь; нині село Красноперекопського р-ну АР Крим). Війська Червоної армії (див. Радянська армія) опинилися в загрозливому становищі. Для поліпшення управління військами в Криму Ставка Верховного Головнокомандування об'єднала діючі там сухопутні й мор. сили, створивши 22 жовт. командування військ Криму на чолі з віце-адміралом Г.Левченком, підпорядкувавши йому 51-шу і Приморську армії та Чорноморський флот. Ведучи безперервні важкі бої, Примор. армія змушена була відійти до м. Севастополь, 51-ша армія, ослаблена в боях, не змогла зупинити ворога на Керченському п-ові й відійшла до м. Керч, а 16 листоп. була евакуйована через Керченську протоку на Таманський півострів.

Оборонні бої майже на місяць скували в Криму велике угруповання ворожих сил, таким чином давши можливість організувати оборону Таманського півострова.

# data[].attributes.attachment_link.title
Оборона Криму (1941-1942) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Битва за Крим ( 24 вересня 1941 - 9 липня 1942) - бойові дії радянських та німецьких і румунських військ у Криму в ході Другої світової війни. Кримська оборонна операція 1941 велася 18 жовтня - 16 листопада військами П'ятдесят першої армії і Приморської армії у взаємодії з Чорноморським флотом.

# data[].attributes.location_name
Харьков, Харьковская область

# data[].attributes.headline
Харьков, Харьковская область

# data[].attributes.subject
Харьков, Харьковская область

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ха́рківська опера́ція 1942 року, або Друга битва за Харків - велика воєнна операція, розпочата наступом Південно-Західного та правого крила Південного фронтів Червоної армії проти німецьких військ групи армій "Південь" на Ізюмському плацдармі в період 12- 29 травня 1942 року під час Другої світової війни, що мала на меті відвоювання Харкова і створення сприятливих умов для подальшого наступу Червоної армії на Дніпро. Закінчилася оточенням та майже цілковитим знищенням радянських військ в результаті контрнаступальної операції Вермахту (Операція "Фрідерікус"). Через поразку під Харковом стало можливим стрімке просування німецьких військ на південній ділянці фронту на Вороніж та Ростов-на-Дону з наступним виходом до Волги та просуванням на Кавказ (див. Операція "Блау").

Після успішного відбиття німецького наступу на Москву в січні 1942 року і переходу в контрнаступ радянське командування прийняло рішення розпочати активні дії й на інших ділянках радянсько-німецького фронту. Проте наступальні операції на Курському і Харківському напрямках, на Донбасі і Криму відчутних успіхів не мали, за виключенням дій Південно-Західного фронту в районі Ізюма, в результаті якого був створений плацдарм на західному березі ріки Сіверський Донець в районі міста Барвінкове, що відкривав можливість подальшого наступу під Харковом.

Тому після оголошення 1 травня Йосипом Сталіним, як Головнокомандуючим, задачі "домогтися того, щоб 1942 рік став роком остаточного розгрому німецько-фашистських військ" саме цей плацдарм під Харковом був використаний для планування наступальної операції, метою якої був вихід до Дніпропетровська, розкол і знищення німецької групи армій "Південь". У той же час після переходу Вермахту 8 травня в наступ на Керченському півострові для оволодіння стратегічною ініціативою у Східній Україні німецьке командування розпочало підготовку до ліквідації Барвінківського плацдарму, плануючи почати наступ на цій ділянці фронту 18 травня.

21-ша, 28-ма, 38-ма армії Південно-Західного фронту прорвали оборону противника північніше і південніше міста і до 19 травня розвинули наступ, але противникові вдалося вийти в тил головного ударного угруповання радянських військ, оточити його на Барвінківському виступі і майже повністю ліквідувати. Невдале закінчення операції спричинене помилками командування Південно-Західного напрямку і фронту в оцінці загальної оперативно-стратегічної обстановки і в організації наступу. З'єднання обох фронтів зазнали великих втрат, позбулися оперативного плацдарму на Сіверському Донці і не змогли здійснити влітку намічені на цьому напрямку наступальні операції.

Загальні втрати радянських військ становили 277 190 військовослужбовців, з них 170 958 убитими, зниклими безвісти або захопленими у полон та 106 232 поранених. Середньо-добові втрати становили 15 399 військовослужбовців.

Серед загиблих було багато радянських генералів - заступник командувача військами Південно-Західного фронту генерал-лейтенант Федір Костенко, командувач 6-ю армією генерал-лейтенант Авксентій Городнянський, командувач 57-мою армією генерал-лейтенант Кузьма Подлас, генерал-майор Андрій Анісов, генерал-майор артилерії Федір Маляров, командувач армійською групою генерал-майор Леонід Бобкін, командир 47-ї стрілецької дивізії генерал-майор Пилип Матикін, командир 270-ї стрілецької дивізії генерал-майор 3акі Кутлін, командир 337-ї стрілецької дивізії генерал-майор Ілля Васильєв.

Після Харківської битви зі своїх посад були зняті командувач 28-ї армії генерал-лейтенант Дмитро Рябишев, начальник автобронетанкових військ Південно-Західного фронту генерал-лейтенант танкових військ Володимир Тамручі, начальник штабу Південно-Західного фронту генерал-лейтенант Іван Баграмян.

В результаті провалу Харківського наступу, оборона радянських військ на Південному і Південно-Західному фронтах виявилася кардинально ослабленою, і німецькі війська розпочали успішний контрнаступ: 7 липня Вермахт вийшов на підступи Воронежа та Ростова, 23 липня було захоплено Ростов-на-Дону, що відкривало шлях на Кавказ і Волгу в районі Сталінграда, небезпека втрати яких змусила Сталіна 28 липня 1942 року підписати наказ № 227 "Ні кроку назад!", яким у складі Червоної армії почалось формування штрафних батальйонів і загороджувальних загонів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Харківська операція (1942) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ха́рківська опера́ція 1942 року, або Друга битва за Харків - велика воєнна операція, розпочата наступом Південно-Західного та правого крила Південного фронтів Червоної армії проти німецьких військ групи армій "Південь" на Ізюмському плацдармі в період 12- 29 травня 1942 року під час Другої світової війни, що мала на меті відвоювання Харкова і створення сприятливих умов для подальшого наступу Червоної армії на Дніпро.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва за Київ (1941) — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.location_name
Умань, Черкасская область

# data[].attributes.headline
Умань, Черкасская область

# data[].attributes.subject
Умань, Черкасская область

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Битва під Уманню - битва, що тривала з 1 по 7 серпня 1941 року між військами Третього Рейху та СРСР. Відбулася в ході наступу групи армій "Південь" та призвела до оточення і подальшої загибелі військ 6-ї та 12-ї армій Південного фронту Червоної Армії.

У перші тижні операції "Барбаросса" група армій "Південь", просуваючись на схід, зайняла міста: Львів (30 червня), Тернопіль, Вінницю і Житомир (10 липня). У ході Битви під Дубном були розбиті частини 4-го, 15-го і 16-го, а також 9-го, 19-го і 22-го механізованих корпусів Червоної Армії, зі складу Південно-Західного фронту. Зазначені групи корпусів контратакували війська Вермахту в районі міста Дубно з півдня і півночі, відповідно. Однак, незважаючи на перевагу в танках, ці атаки не увінчалися успіхом. За кількістю бронетехніки зіткнення було порівняти лише з битвою під Курськом. До 29-го червня бій було завершено і німецькі війська продовжили наступ.

10 липня Ставка ВГК передала загальне командування частинами Червоної Армії, що діяли на Південно-Західному напрямку, С. М. Будьонному. Його завданням була координація дій двох фронтів. Таким чином, під командою Будьонного перебували війська загальною чисельністю близько 1,5 млн осіб, зосереджені в районах Умані та Києва. Однак Будьонний ледве встиг прийняти командування, як між цими угрупованнями вклинилася 1-ша танкова група під командуванням Е. Клейста, зайнявши Бердичів (15 липня) і Козятин (16 липня). Таким чином, частини Клейста виявилися на північ від Умані. У той же час з півдня Умань обійшла 17-та армія вермахту (командувач - генерал К.-Х. Штюльпнагель). Крім того, з півдня, від кордону з Румунією на Умань наступала 11-та армія під командуванням генерала Ойгена фон Шоберта[джерело? ].

Крім того, в оточення потрапили 2 артилерійські, 1 повітряно-десантна (211-та) бригади, 6 прикордонних загонів (23-й, 91-й, 92-й, 93-й, 95-й, 97-й), Окрема Коломийська прикордонна комендатура, тилові госпіталі оточених армій.

Більша частина радянських дивізій за кількістю особового складу, озброєння та техніки дорівнювала полку. Деякі танкові дивізії залишилися взагалі без техніки, втраченої в попередніх боях. Інші були зведені у військові групи, що складалися із командування та незначної частини бійців та техніки, адже за наказом командування найбільш цінні танкові кадри, які залишилися без танків, відзивалися у тил для отримання нової бронетехніки. Таким чином в оточення не потрапили танкові екіпажі 15-ї та 44-ї танкових дивізій.

Німецькі танкові дивізії, незважаючи на втрати від 30 до 50 %, залишалися боєздатними з'єднаннями. Піхотні дивізії не мали великих втрат.

Ставка і командування Південним фронтом помилково припустили, що німці мають намір вийти до Дніпра між Києвом і Черкасами з метою подальшого наступу на Донбас, і недооцінили небезпеку оточення частин Червоної армії в районі Умані. 28-го липня війська Південно-Західного і Південного фронтів отримали наказ відійти на Схід, з метою відсікти німцям вихід до Дніпра. У результаті було втрачено можливість уникнути оточення шляхом відходу на південний схід.

30 липня 16-та моторизована дивізія танкової групи Клейста захопила Новоархангельськ, перекривши таким чином шляхи відступу 6-й та 12-й армій на схід. Незважаючи на кількаденні кровопролитні бої за цей населений пункт, під час якого він неодноразово переходив з рук в руки, радянським військами не вдалося захопити його. Вже 2 серпня війська групи Клейста з'єдналися з 17-ю армією, замкнувши оточення. Наступного дня оточення було посилено другий кільцем, утвореним 16-ю танковою дивізією і Угорським рухомим корпусом. До 8-го серпня організований опір оточених частин Червоної Армії, в цілому, припинився. Німецькі війська дістали можливість провести операцію на оточення частин Південно-Західного фронту, що обороняли м. Київ, з півдня[джерело? ].

Результатом поразки 6-ї та 12-ї армій стало практично повне знищення оточених частин. Було втрачено майже всю техніку та озброєння. З числа особового складу оточених армій лише близько 11 тис. червоноармійців, в основному з тилових частин, вдалося вийти з оточення. Решта потрапила у полон разом з командувачами генерал-лейтенантом І. М. Музиченко та генерал-майором П. Г. Понеделіним. У полон також потрапили:

Загинули:

Радянських військовополонених помістили в створений на території кар'єру біля міста Умань концтабір, неофіційно названий "Уманська Яма" ( на фото). У ньому через погані умови утримання багато хто загинув. У місцях боїв і в таборі німці і посібники розстрілювали військовополонених євреїв, комісарів, "політруків", поранених і ослаблених[4]

На східному узліссі урочища "Зелена брама" біля дороги між с. Нерубайка та с. Підвисоке встановлено пам'ятний знак з сірого граніту з написом:

"В цих краях 2-7 серпня 1941 року вели героїчні бої воїни 6-ї і 12-ї армій під командуванням генералів І. М. Музиченка і П. Г. Понедєліна"

В с. Підвисоке на стіні будівлі, де в 1941 році містився штаб 6-ї та 12-ї армій, встановлено дві пам'ятні таблиці.

В. М. Грицюк, Ю. Ю. Фасольняк. Уманська оборонна операція (1941) [Архівовано 13 березня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2013. - Т. 10 : Т - Я. - С. 227. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1359-9.

Christian Zentner. Der Zweite Weltkrieg. - Stuttgart : Unipart-Verlag, 1986. - 415 с. - ISBN 3-8118-1761-2.

Боевой состав Советской Армии. Часть 1 (июнь-декабрь 1941 года). - Москва : Военно-научное управление Генерального штаба. - 84 с.

Долматовский Е.А. Зеленая брама: Докум. легенда об одном из первых сражений Великой Отеч. войны. - Москва : Политиздат, 1989. - 319 с. - ISBN 5-250-00605-1.

Дриг Е. Механизированные корпуса РККА в бою: История автобронетанковых войск Красной Армии в 1940 - 1941 годах. - Москва : АСТ, АСТ МОСКВА, Транзиткнига, 2005. - 830 с.

Исаев А.В. От Дубно до Ростова. - Москва : АСТ, Транзиткнига, 2004.

Новобранець В.А. Записки военного разведчика // Военно-исторический архив. - №: 4(52)-12(60), 2004 г. - 1(61)-3(63), 2005 г. - Москва, 2004 - 2005.

Рунов В.А. 1941. Победный парад Гитлера. Правда об Уманском побоище. - Москва : Яуза, Эксмо, 2010. - 416 с.

Сборник боевых документов Великой Отечественной войны. - Москва : Военное издательство Министерства обороны Союза ССР, 1959. - Т. 39. - 308 с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва під Уманню - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Битва під Уманню - битва, що тривала з 1 по 7 серпня 1941 року між військами Третього Рейху та СРСР. Відбулася в ході наступу групи армій "Південь" та призвела до оточення і подальшої загибелі військ 6-ї та 12-ї армій Південного фронту Червоної Армії.

# data[].attributes.location_name
Рівне, Ровенская область

# data[].attributes.headline
Рівне, Ровенская область

# data[].attributes.subject
Рівне, Ровенская область