# data[].attributes.body
J. Kadangi Kroatijos ir Slovėnijos respublikų ekonomika buvo labiau išsivysčiusi (jas galima vadinti industrinėmis Jugoslavijos respublikomis), šios vakarinės respublikos buvo suinteresuotos liberaliomis reformomis ir didesne šalies decentralizacija. Serbijos vadovybė ir centrinis biurokratinis aparatas, priešingai, kaip priemonę ekonominės krizės įveikimui matė didesnę centralizaciją. Kitos respublikos užėmė tarpinę poziciją arba neturėjo aiškios nuomonės.

Taip pat paaštrėjo valdančiosios partijos legitimacijos klausimas. Sugebėjimas užtikrinti minimalią gerovę darbininkams ir smulkiems žemės ūkio produkcijos gamintojams buvo vienas iš komunistinio režimo pagrindų, kartu su "trečiojo kelio" ideologija. Devintajame dešimtmetyje, žlungant komunistų sukurtam "socialiniam kontraktui", puikia legitimacijos priemone galėjo tapti nacionalizmas.

# data[].attributes.body
Jugoslavijos Socialistinė Federacinė Respublika susikūrė po Antrojo pasaulinio karo. Jos istorija apima laikotarpį nuo 1945 m. lapkričio 29 d., kai pakeitė iki tol gyvavusią Jugoslavijos Demokratinę Respubliką, iki 1992 m. balandžio 28 d. žlugus Jugoslavijos Socialistinei Federacinei Respublikai ir susikūrus Jugoslavijos Federacinei Respublikai.

Nuo pat valstybės susikūrimo tarp jos skirtingų dalių egzistavo ryškūs ekonominiai skirtumai, kurie, nepaisant aktyvių vadovybės pastangų, taip ir nebuvo įveikti. XX a. septintajeme dešimtmetyje kilusi ekonominė krizė sukėlė politinius protestus ir nacionalisnius albanų, kroatų ir serbų judėjimus. Šių įvykių įtakota naujoji 1974 m. Jugoslavijos konstitucija buvo orientuota į ekonomikos ir kai kurių kitų valstybės valdymo sričių decentralizavimą.

XX a.

# data[].attributes.body
XX a. 9-ojo dešimtmečio viduryje vėl aiškesnę išraišką ėmė įgauti Jugoslavijos tautų nacionalistiniai judėjimai. Serbų nacionalistiniai judėjimai didžiausią grėsmę serbų tautai vaizdavo iš Kosovo albanų pusės. 1986 m. Serbijos Menų ir Mokslų Akademija parengė dokumentą, kuris tapo žinomas kaip "Memorandumas". Šis dokumentas nebuvo oficialiai pabaigtas ir tapo savotiška serbų nacionalizmo programa. "Memorandume" teigiama, kad "Serbija esanti ekonomiškai, politiškai ir kultūriškai diskriminuojama Jugoslavijos viduje ir, kad etniniams serbams yra iškilęs pavojus Kosovo krašte ir Kroatijoje.Dokumente pabrėžiama būtinybė sujungti serbus, nepaisant egzistuojančių ribų tarp respublikų ir užtikrinti serbų dominavimą Kosovo krašte, kur didžiąją dalį gyventojų sudaro albanai. Serbų nacionalistų supratimu albanai siekė išvyti serbus iš Kosovo krašto.

Serbijoje prasidėjo demonstracijos ir mitingai prieš serbų padėties Kosovo krašte blogėjimą. Vienas pagrindinių tų protestų organizatorių buvo Serbijos komunistų partijos funkcionierius S. Miloševičius. S. Miloševičius, remdamasis nacionalistiniu sąjūdžiu Serbijoje dėl serbų teisių Kosove atstatymo, gana greitai įgavo vadovaujančią padėtį Serbijos Komunistų Sąjungoje ir vyriausybėje. S. Miloševičiaus sėkmę garantavo konservatyvioji komunistų partijos frakcija, kuri iš pradžių pasisakė už Jugoslavijos federacijos sustiprinimą remiantis komunistų partijos autoritetu. Vėliau šios pastangos peraugo į judėjimą už "Didžiosios Serbijos" sukūrimą.