# data[].attributes.attachment_caption
Казка " "Пригоди у школі магії"

# data[].attributes.headline
Шевченко Анжела

# data[].attributes.subject
Шевченко Анжела

# data[].attributes.body
У школі магії та казок вчитель зарубіжної літератури, професор Візлі, вирішив провести незвичайний урок. Він запросив учнів на вечірку, під час якої кожен з них мав розповісти свою власну казку.

Першою на сцену вийшла Лілія, яка розповіла про дівчинку-мандрівницю, яка шукала втрачену чарівну книгу. Її казка була наповнена загадками та пригодами, які захопили всіх присутніх.

Потім свою історію розповів Джек, який вигадав про хлопчика, що навчився керувати часом і зміг врятувати своїх друзів від небезпеки. Всі в захваті слухали цю цікаву казку.

Але найбільш вражаючою була історія Софії, яка розповіла про веселі пригоди казкових персонажів, які вирішили влаштувати вечірку в школі магії та казок. Вони танцювали, співали та робили різноманітні фокуси, що викликало сміх усіх присутніх.

Після закінчення уроку всі учні були в захваті від творчості своїх товаришів. Вони зрозуміли, що кожен може бути талановитим казкарем, якщо вірити у себе та власні здібності. І вони вирішили продовжувати писати казки, які не лише розважають, але й навчають доброті та вірності.

Таким чином, урок у школі магії та казок став незабутнім для всіх учасників. Вони зрозуміли, що кожна казка - це частинка магії, яка живе в кожному з нас.

# data[].attributes.attachment_caption
Казка " Пригоди сміливого песика Бобіка"

# data[].attributes.headline
Шевченко Анжела

# data[].attributes.subject
Шевченко Анжела

# data[].attributes.body
У невеличкому містечку, де всі будинки були кольоровими, а вулиці усіяні квітами, жив песик на ім'я Бобік. Бобік був маленьким, але дуже сміливим собачкою з пухнастим хутром, що нагадувало карамель. Він завжди мріяв про великі пригоди, які б могли стати основою для захоплюючих історій!

Одного сонячного ранку, коли Бобік вийшов на прогулянку, він почав шукати свої пригоди. "Сьогодні я знайду щось неймовірне!" - подумав він, підстрибуючи від радості.

Він пробігав повз свого друга, кота Мурчика, який лежав на сонечку і потягувався, немов великий кіт-лінивий. "Привіт, Мурчику! Я вирушаю на пошуки пригод!" - вигукнув Бобік.

"Пригоди? А що це таке?" - запитав Мурчик, відкриваючи одне око.

"Це ж коли ти робиш щось неймовірне!" - відповів Бобік. "Я, наприклад, можу знайти скарб, або зустріти дракона!"

Мурчик лише зітхнув. "Скарби? Дракони? Я б краще ліг і поспав!"

Але Бобік не зважав на його слова і вирушив далі. Він побіг до лісу, що знаходився неподалік, адже чув, що там живе стара черепаха на ім'я Тортіля, яка була мудрою і знала всі секрети лісу.

Коли Бобік дійшов до лісу, він побачив Тортілю, яка повільно повзла по стежці, збираючи жолуді. "Привіт, Тортіло! Чи не знаєте ви, де я можу знайти пригоди?" - запитав Бобік.

"Привіт, малий! Пригоди завжди поруч, потрібно лише бути уважним. Ось, наприклад, за цими кущами живе таємничий лис, якому подобається грати в хованки. Якщо ти його знайдеш, то, можливо, отримаєш скарб!" - відповіла черепаха, посміхаючись.

Бобік, не чекаючи жодної хвилини, помчав до кущів. І справді, там сидів лис, що ховався від сонця. "Привіт, лисе! Хочеш пограти в хованки?" - запитав Бобік.

Лис, з хитрою посмішкою, відповів: "Звісно! Але тільки якщо ти зможеш мене знайти. Я сховаюся, а ти спробуєш мене знайти. Якщо ти переможеш, я дам тобі свій скарб!"

"Чудово!" - радісно вигукнув Бобік.

Лис закрив очі і почав рахувати до десяти. Бобік швидко побіг шукати місце, де лис міг би сховатися. Перш ніж лис закінчив рахувати, Бобік знайшов чудове місце за великим деревом.

"Де ж ти?" - запитав лис, відкривши очі і озираючись навколо. Бобік почав тихенько сміятися, але раптом згадав, що не можна сміятися над іншими, якщо хочеш, щоб вони були твоїми друзями.

Лис, розгублений, все ж таки вирішив шукати Бобіка. Він заглядав під кущі, за каміння, навіть у дупло дерева! Але де ж був Бобік? Зрештою, він підкрався до лиса ззаду і тихо сказав: "Я тут!"

Лис злякався і стрибнув. "Гей! Ти знайшов мене! Вітаю! Ось твій скарб!" - сказав лис, діставши з-під хвоста маленьку коробочку, всередині якої було багато блискучих камінців.

"Це ж просто чудово!" - вигукнув Бобік, радісно скакаючи на місці. "Дякую, лисе! Тепер я можу віднести це до Мурчика!"

Але лис, усміхаючись, зауважив: "Знаєш, Бобіку, не в самих камінцях полягає справжній скарб. Справжні пригоди і нові друзі - ось що дійсно цінно!"

Бобік задумався. Він зрозумів, що знайшов не лише скарб, а й друга в особі лиса. "Ти правий! Давай будемо друзями!" - сказав він.

Після цього вони разом повернулися до містечка, де Бобік поділився своєю історією з Мурчиком. Кіт, хоч і спав, прокинувся від шуму. "Що сталося? Чи це ти, Бобіку, приніс скарб?" - запитав він, дивлячись на блискучі камінці.

"Так! Я знайшов їх під час гри з лисом!" - відповів Бобік, з гордістю демонструючи свій "скарб".

"Ну і що з того? Я б все одно краще спав!" - буркнув Мурчик, але в його очах можна було побачити цікавість.

Того вечора Бобік, лис і Мурчик разом сиділи під зорями, ділячись сміхом і історіями про свої пригоди. Бобік зрозумів, що справжні скарби — це не тільки камінці, а й друзі, з якими можна ділитися радощами.

І з того часу, кожного разу, коли Бобік виходив на прогулянку, він завжди шукав не лише пригоди, але й нових друзів, адже знав, що разом можна створити найкращі історії.

А лис став його найкращим другом, і вони разом пережили ще безліч веселих пригод, що завжди закінчувалися сміхом і новими відкриттями.

І так, маленький песик Бобік навчився, що справжні скарби — це не лише блискучі камінці, а й тепло дружби, яке завжди буде з тобою, коли ти відкритий до нових пригод.

# data[].attributes.attachment_caption
Вовк на ім'я Сейл

# data[].attributes.headline
Уляна Жалдак 5-А клас

# data[].attributes.subject
Уляна Жалдак 5-А клас

# data[].attributes.body
У лісі, де панували зелені дерева, співаючі пташки і загадкові звуки природи, жив-вовк на ім’я Сейл. Він був не просто вовком — він був вожаком своєї зграї! Сейл завжди дбав про своїх друзів, влаштовував забави, де всі разом скакали і сміялися, а також розповідав захоплюючі історії про пригоди великих вовків.
Але одного дня, під час звичайного зборища, коли всі вовки зібралися на галявині, трапилася біда. Один з молодих вовків, на ім'я Грізун, вирішив, що йому пора стати вожаком. Він підійшов до зграї і, з усією своїм пафосом, почав говорити:
— Слухайте, дорогі друзі! Чому ми повинні слухати Сейла? Він вже старий, а я — молодий, красивий і, що найголовніше, у мене є чудова ідея — щодня їсти цукерки!
Зграя враз замовкла. У вовків почалися сумніви. «Цукерки?» — подумали вони. «Це ж звучить смачно!» І, не довго думаючи, проголосували за Грізуна. Сейл, який сидів осторонь, тільки знизав плечима. Він знав, що цукерки не можуть замінити справжню їжу, але голоси вже були віддані.
— Сейл, — сказав Грізун, — ти більше не вожак! Іди собі, старий вовче!
Сейл, злегка ображений, вирушив у невідомість. Ліс був великий, і, можливо, він знайде там нових друзів. Він блукав кілька днів, поки не натрапив на невелику групу вовків, які сиділи під старим дубом, сумно похитуючи головами.
— Чому ви такі сумні? — запитав Сейл.
— Нас вигнали з нашої зграї, — відповів один з них, на ім'я Туманець. — Ми хотіли грати, а вони сказали, що ми занадто м'які.
— М'які? — засміявся Сейл. — Це ж чудово! Можливо, ви просто недостатньо веселились!
— Так, — прокоментував другий вовк, що звалися Ковбой. — Ми навіть не знаємо, що робити далі.
Сейл, який завжди був майстром розваг, вирішив взяти справу у свої руки. Він підняв лапу і голосно сказав:
— А що, якби ми створили свою власну зграю? Зграю, де ми зможемо грати, сміятися і їсти багато цукерок — не забувайте про це!
Вовки засяяли від радості. Вони були готові слідувати за Сейлом, адже він завжди знав, як розважити. І так, незабаром нова зграя зібралася разом: Сейл, Туманець, Ковбой та ще кілька вовків, які приєдналися до них.
Першим завданням було вирішити, де вони будуть жити. Сейл, з влучним гумором, запропонував:
— Як щодо старого дуба? Він великий і міцний, а також має гарний вигляд!
Вовки сміялися і погодилися. Вони облаштували своє нове гніздо, розвісивши на гілках вивіски з написами «Зграя веселих вовків» і «Цукерковий рай».
Але не все йшло так гладко. В один прекрасний день, коли вовки вирішили влаштувати великий пікнік, вони зіткнулися з великою проблемою — у лісі не було жодної цукерки! Всі магазини закрилися, а солодощі зникли, як ранковий туман.
Сейл звернувся до своїх друзів:
— Що ж, друзі, нам потрібно хоч щось придумати! Можливо, ми зможемо зробити власні цукерки?
— Це ж геніально! — закричав Туманець. — Але як?
— Для початку, давайте знайдемо всі ягоди, які знайдемо в лісі! — запропонував Ковбой. — Може, вони стануть основою для наших цукерок!
Вовки з радістю вирушили в ліс, збираючи ягоди, мед і навіть горіхи. Вони працювали з великим ентузіазмом, сміялися і жартували, згадуючи, як колись їли лише м'ясо.
Повернувшись додому, вони почали експериментувати. Змішували ягоди з медом, додавали горіхи і навіть трошки води, щоб зробити щось схоже на цукерки. Врешті-решт, після кількох невдалих спроб (одна з яких виглядала як брудна купа), вийшов справжній шедевр — «Вовчі цукерки»!
Коли вони закінчили, Сейл з гордістю показав результат:
— Тримайте! Це наш шедевр!
Вовки із захопленням кинулися до цукерок. Вони смакували їх так, ніби це було щось надзвичайне! І, зрештою, у них вийшло не тільки смачно, але й весело. Вони танцювали, співаючи пісні про цукерки, поки ліс не наповнився радісними звуками.
Але тут раптом з'явився Грізун зі своєю зграєю. Вони побачили, як нова зграя вовків веселилася, і вирішили з'ясувати, що ж сталося. Грізун підійшов до Сейла і, з хитрою усмішкою, запитав:
— Що це за веселощі? Ви тут, напевно, їсте цукерки?
— Так, — відповів Сейл, — але це не просто цукерки, а наш власний рецепт! Приходь і спробуй!
Грізун, нехтуючи своїм ворожим ставленням, вирішив спробувати. Коли він відкусив шматочок, його обличчя просвітліло.
— Це ж смачно! Чому я не можу таке зробити?
Сейл, усміхаючись, відповів:
— Тому що ти не вмієш насолоджуватися життям! Приходь до нас, і разом ми можемо створити щось чудове!
Грізун, задумавшись, зрозумів, що змагання за владу не приносить щастя. Він вирішив залишити свою гордість і приєднатися до нової зграї.
З часом всі вовки з лісу почали збиратися разом. Вони сміялися, грали, ділилися своїми рецептами цукерок, а Сейл став вожаком для всіх. І, звичайно, він ніколи не забував про те, що справжня сила полягає не в тому, щоб бути найсильнішим, а в тому, щоб дбати про своїх друзів.
І так, у лісі з’явилася нова зграя — зграя, де всі були щасливі, де сміх лунав і цукерки дарували радість. Сейл став не лише вожаком, а й справжнім другом для всіх. А Грізун навчився, що справжня сила — це дружба, підтримка і сміх.
А якщо ви коли-небудь зазирнете в той ліс, то, можливо, почуєте, як вовки співають про свої цукерки і про те, як важливо бути разом.
Кінець!

# data[].attributes.headline
Чернишева Софія, 6-А клас

# data[].attributes.subject
Чернишева Софія, 6-А клас

# data[].attributes.body
Казка "Пригоди Нуля в Науковому Королівстві"

У маленькому містечку, де всі знали одне одного, жив хлопець на ім'я Нуль. Чому Нуль? Бо він завжди казав: "Я нудний, як нуль!" Але насправді Нуль був дуже допитливим і мріяв стати великим вченим. Він любив експерименти, хоча, зізнатися, його експерименти не завжди закінчувалися успіхом. Наприклад, одного разу він намагався створити машину для переміщення в часі, але вийшло так, що він просто перемістив свого кота Мурчика в холодильник.
Одного ранку, коли Нуль прокинувся, він побачив, що його кімната повністю заповнена димом. "Ой, знову Мурчик щось натворив з моїм експериментом!", - вигукнув Нуль. Але коли дим розвіявся, на місці його звичайної кімнати з'явилося величезне, яскраве портальне коло, яке мерехтіло всіма кольорами веселки.
"Ого! Що це таке?" - зацікавився Нуль, і без хвилинного вагання стрибнув у портал. Він опинився в Науковому Королівстві, де все було незвичайним. Тут дерева росли з формулими, а квіти співали пісні про хімію.
"Ласкаво просимо до Наукового Королівства!" - пролунав голос. Нуль подивився і побачив величезного білого кролика в лабораторному халаті з окулярами на носі. "Я – Професор Кролик, і я тут, щоб навчити тебе науці!"

"Науці?" - перепитав Нуль, його очі засяяли від цікавості. "А що я маю робити?"
"Сьогодні ти пройдеш три випробування, які допоможуть тобі стати справжнім науковцем!" - сказав Професор Кролик, підстрибуючи на місці, немов йому було дуже весело.
Перше випробування називалося "Формула сміху". Нулю потрібно було створити засіб, який викликав би сміх у всіх мешканців королівства. Він змішав соду, оцет і... трохи шоколаду (бо хто ж не любить шоколад?). Коли Нуль активував свою формулу, з'явилася велика пузата кулька, яка вибухнула шампанським сміхом! Мешканці королівства почали сміятися так, що навіть дерева почали гнутися від веселощів.
"Ти пройшов перше випробування!" - радісно прокричав Професор Кролик, обіймаючи Нуля. "Тепер ми перейдемо до другого!"
Друге випробування називалося "Експеримент з кольорами". Нулю потрібно було створити фарби, які б змінювали колір залежно від настрою. Він вирішив використати їжу та натуральні барвники. Додавши до суміші сік буряка і лимонний сік, він отримав дивовижні відтінки. Коли Нуль злегка покропив фарбами стіни лабораторії, вони почали змінювати кольори — від яскраво-жовтого до глибокого синього, залежно від того, як почувався сам Нуль!
"Це неймовірно!" - вигукнув Професор Кролик, танцюючи навколо. "Ти дійсно пройшов друге випробування!"
Третє випробування було найскладнішим — "Машина енергії". Нулю потрібно було створити машину, яка б генерувала енергію з усіх предметів навколо. Нуль довго думав, поки не вирішив використати старий велосипед, кілька сонячних панелей і трохи магії. Коли він закінчив, машина почала працювати, і з’явився потужний струм енергії, який змусив усі лампочки у королівстві загорітися яскраво!
"Вау, ти справжній геній!" - вигукнув Професор Кролик. "Ти пройшов всі випробування!"
Але раптом з’явилася темна хмара, яка загородила сонце. З неї вийшов злий маг на ім'я Сірий Хмур, який хотів вкрасти всі наукові винаходи. "Я заберу твої досягнення, Нуль! Ніхто не повинен знати, як робити сміх і кольори!" - закричав він.
Але Нуль не злякався. Він згадав, що в Науковому Королівстві наука — це сила, і разом із Професором Кроликом вони створили нову формулу, яка перетворила Сірого Хмура на веселого клоуна, який почав сміятися без упину!
"Забудь про злочини і займися наукою!" - сказав Нуль, і Хмур погодився, адже сміх був сильнішим за зло.
Наукове Королівство знову заграло яскравими кольорами, а Нуль став героєм. Професор Кролик вручив йому медаль "Найкращого Науковця".
Коли Нуль повернувся додому, він зрозумів, що наука — це не лише експерименти, а й можливість творити добро. І тепер він більше не був нудним, як нуль, а став веселим і кмітливим, як справжній вчений.
І так, Нуль жив щасливо, проводячи час у своїй лабораторії, завжди готовий до нових експериментів і пригод. А Мурчик? Він став його вірним помічником, який ніколи не залишав його наодинці з холодильником.

І, знову ж таки, сміх, наука та дружба врятували день!

# data[].attributes.attachment_caption
Пригоди капітана Котигорошка та його піратської команди

# data[].attributes.headline
Альошин Алан 5-А

# data[].attributes.subject
Альошин Алан 5-А

# data[].attributes.body
Жив-був на березі веселого моря маленький хлопчик на ім'я Котигорошко. Він мріяв стати великим піратом, якого бояться навіть найбільші морські чудовиська. Одного сонячного дня, коли Котигорошко грався на пляжі з черепашками, він знайшов дивний старий компас, який вказував не на північ, а на… пиріжки! Із задоволенням усміхаючись, Котигорошко зрозумів, що це знак — час вирушати в подорож!
Котигорошко побіг додому, схопив свого вірного друга — кота Мурчика, який завжди мріяв про пригоди. Мурчик був не простий кіт, а справжній пірат у душі, і мав величезний запас жартів. Вони стрибнули на старий дерев’яний човен, який стояв на березі, і з криком: "Вперед, до пиріжків!" відплили в безкраї морські простори.
Подорож була насиченою. Здавалося, що море було живим: хвилі сміялися, а чайки співали веселі пісні. Котигорошко і Мурчик швидко стали помічати, що компас веде їх до таємничого острова, про який розповідали всі пірати у шинках. Острів був знаменитий своїми смачними пиріжками, які варили справжнісінькі іратські кухарі.
На своєму шляху вони зустріли дивних істот. Спочатку це були морські раки, які влаштували танці на пляжі. Вони підходили до Котигорошка і Мурчика, запрошуючи їх приєднатися до танцю.
— Чому б ні? — сказав Котигорошко і почав танцювати, в той час як Мурчик намагався наслідувати його кроки, але замість цього впав у пісок.
— Я ж казав, що пірати не танцюють! — засміявся Мурчик, витираючи пісок з носа.
Після веселих танців раки подарували їм шматочок пирога, який смакував неймовірно. Котигорошко з радістю з'їв його, а Мурчик відкусив шматочок, але раптом його мордочка стала схожа на пиріжок з варенням. Обидва засміялися ще більше.
Врешті-решт, вони досягли загадкового острова, де їх зустріли пірати з великими усмішками і ще більшими животиками. Капітаном був величезний пірат на ім'я Буба, який завжди носив на голові капелюх з величезним пером.
— Хто ви такі і чому ви тут? — запитав Буба, оглядаючи їх з голови до ніг.
— Я Котигорошко, майбутній великий пірат! А це мій друг — кіт Мурчик, який мріє стати піратом, хоча, здається, йому більше до вподоби пиріжки! — відважно відповів Котигорошко.
Пірат Буба розреготався так, що його борода затремтіла, немов вітряк.
— Хм, ти сміливець, малий! Якщо хочеш стати справжнім піратом, доведеться пройти кілька іспитів!
Котигорошко був у захваті. Він готовий був пройти всі іспити піратів, аби отримати статус справжнього капітана. Перший іспит полягав у тому, щоб зловити найсмачніший пиріжок з печі.
— На старт! Увага! Руш! — закричав Буба.
Котигорошко помчав до печі, але пиріжки були дуже гарячими і втікали, як справжні пірати! Він ганявся за ними, поки Мурчик сидів на місці та сміявся.
— Ей, капітане! Тобі слід спробувати їх заманити! — закричав Мурчик, уявляючи, як він сам ловить пиріжки.
Котигорошко раптом згадав про свою черепашку, яку він залишив на березі. Він швидко почав кликати:
— Пиріжки! Пиріжки! Тут є смачне варення!
Це спрацювало! Пиріжки, зацікавлені, зупинилися, і Котигорошко швидко зловив їх усіх у кошик. Пірати вибухнули сміхом та аплодисментами.
— Ти пройшов перший іспит! Тепер другий! — проголосив Буба.
Другий іспит полягав у тому, щоб пройти через "Море Спагетті". На цьому етапі Котигорошко та Мурчик мали перепливти величезну калюжу, заповнену спагетті, не потрапивши в неї.
Котигорошко спробував стрибнути, але його ноги виявилися дуже слизькими.
— Ой, я немов цуценя, що ковзає по льоду! — закричав він, ледь не впавши.
Та Мурчик, спостерігаючи за цим, вирішив спробувати свою хитрість. Він взяв шматок спагетті, прив'язав його до свого хвоста і став тягти за собою. Це спрацювало! Спагетті, здається, відчули, що їх збираються з'їсти, і почали втікати.
— Давай, Котигорошко, за мною! — закричав Мурчик, стрибаючи через спагетті.
Вони дійсно перетворили це в веселий забіг, і в результаті успішно впоралися з іспитом.
— Ви справжні пірати! — вигукнув Буба, сміючись до сліз.
Третій іспит був найскладнішим. Котигорошко повинен був знайти "Скарби Доброти", які були заховані десь на острові. Він і Мурчик вирушили на пошуки, шукаючи сліди. Вони натрапили на стару карту, де було написано: "Скарб там, де сміх завжди звучить".
— Це ж просто! — сказав Котигорошко, — Сміх — це наш скарб!
Вони почали сміятися, жартувати та розповідати один одному кумедні історії. І раптом, з-під каміння, вилізла велика скриня, наповнена веселими іграшками та смішними капелюхами!
— Ось вони, Скарби Доброти! — закричав Котигорошко, і всі пірати почали веселитися, танцювати й грати.
Капітан Буба підійшов до Котигорошка й Мурчика з широкою усмішкою.
— Ви не просто пройшли іспити, ви показали, що істинний пірат — це той, хто вміє сміятися та ділитися радістю з іншими! Тож, Котигорошко, ти став справжнім піратом!
Усі пірати підняли келихи з соком і вигукнули: "За нових друзів!" Котигорошко і Мурчик зрозуміли, що справжні пригоди не лише в пошуках скарбів, а й у дружбі та сміху.
Після цього вони провели незабутню вечірку з піратами, смакуючи пиріжками, танцюючи під музику та граючи в ігри. Коли вечір закінчився, Котигорошко і Мурчик повернулися додому на своєму маленькому човні, сповнені щастя і нових вражень.
— Це була найкраща пригода в житті! — сказав Котигорошко.
— І найсмачніша! — додав Мурчик, з задоволенням потираючи живіт.
І з того часу Котигорошко знав, що справжні пірати — це ті, хто завжди готові сміятися, ділитися радістю і допомагати один одному. А ще — не забувати про пиріжки!

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка ”### Пригоди капітана Котигорошка та його піратської команди” від Алан, читайте безкоштовно онлайн на kazka.fun

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте казку та створюйте нові казки для своєї дитини разом зі штучним інтелектом від kazka.fun

# data[].attributes.attachment_caption
Казка "Чарівний ліс і Маленький грибочок"

# data[].attributes.headline
Плакса Єгор 6-А клас

# data[].attributes.subject
Плакса Єгор 6-А клас

# data[].attributes.body
У далекому-далекому краї, де дерева сягали хмар, а пташки співали так, ніби їх навчав сам професор мелодій, розташувався чарівний ліс. У цьому лісі, серед зелених трав і яскравих квітів, жив маленький грибочок на ім'я Гриць. Він був не простим грибочком, а справжнім героєм! Хоча був він зовсім маленький, але мав велике серце.
Одного ранку, коли сонце лише починало підніматися, Гриць вирішив вирушити в подорож по своєму чарівному лісі. «Сьогодні я допоможу всім, кого зустріну на своєму шляху!» — сказав він сам собі, заколисуючи ніжками, що, до речі, були дуже короткими.
Першою на його шляху виявилася білочка на ім’я Лиска. Вона сиділа на гілці та пильно дивилася вниз, з виглядом, ніби забула, як спуститися.
— Привіт, Лиско! Чому ти не спускаєшся? — запитав Гриць, підстрибуючи на місці.
— Ох, Грицю! Я назбирала стільки горіхів, що тепер не знаю, як їх принести додому! — відповіла білочка, зітхаючи.
Гриць задумався на мить. «Гм, а я ж маленький, але дуже винахідливий!» І, зібравши всі свої сили, він оголосив:
— Я можу допомогти! Слухай, давай покладемо твої горіхи в мій кошик!
Лиска зраділа і незабаром сама ж звела Гриця на гілку. Вона зробила кілька кроків назад, а потім — оп! — стрибнула, як справжня акробатка, прямо в кошик Гриця! Вони разом зібрали всі горіхи, а потім з легкістю спустилися на землю.
— Дякую, Грицю! Ти справжній супергерой! — закричала Лиска, тікаючи з горіхами в свій дім.
Продовжуючи свою подорож, Гриць натрапив на озеро, де плавав жабка на ім'я Жабко. Жабко виглядав дуже засмученим, адже його улюблена іграшка — червона гумова качечка — застрягла на березі.
— Ой, Грицю! Моя качечка! Я не можу її дістати! — проквакував Жабко, заливаючи слізьми всю поверхню води.
— Не переймайся, Жабко! Я допоможу! — вигукнув Гриць, і вирушив до берега. Він спробував стрибнути, але його маленькі ніжки так і не змогли подолати відстань до качечки.
— Гмм... — задумався він. — Мабуть, треба щось вигадати!
І тут йому спала на думку ідея. Гриць закликав усіх своїх лісових друзів: пташок, білок, навіть ведмедя, який мимоволі прийшов на звук. Вони об'єдналися і почали використовувати пір'я, гілки та все, що могли знайти, аби зробити довгу «палицю». І з її допомогою Жабко зміг дістати свою улюблену качечку!
— Ви всі такі чудові! — закричав Жабко, радісно підстрибуючи на місці. — Дякую, Грицю! Ти дійсно супергерой!
Гриць посміхнувся і продовжив свою подорож далі. Чим більше він ходив, тим більше зустрічав різних тваринок, які потребували допомоги. То їжачок не міг стрибнути через маленький струмок, то сова шукала свою загублену шапочку. Гриць допомагав усім, і з кожним разом його серце наповнювалося радістю.
Але раптом, коли він проходив повз величезне старе дерево, з нього вигулькнув величезний ведмідь на ім'я Бурчик. Він був вражений, побачивши маленького грибочка, що так енергійно допомагав усім.
— Гей, малий! Ти не боїшся мене? — запитав Бурчик, з підозрою дивлячись на Гриця.
— Навіщо мені боятися? Я ж тут, щоб допомагати! — відказав Гриць, не злякавшись навіть трішки.
Бурчик, почувши ці слова, почав сміятися: — Ти сміливий, грибочку! У мене є проблема. Я намагаюся знайти мед, але не можу дістатися до вулика, який високо на дереві.
Гриць замислився. «Це ж просто!» — подумав він. Він знову закликав своїх друзів, і разом вони придумали план. Ведмідь став на чотири лапи, а всі інші тварини, включаючи Гриця, встали один на одного, утворивши вежу, щоб дістатися до вулика.
Коли вони досягли вулика, Бурчик був в захваті, а мед, який вони дістали, став справжнім святом для всіх лісових мешканців. Вони влаштували великий пікнік з медом і фруктами, сміючись і веселившись до пізньої ночі.
Після пікніка Гриць відчув, що його серце переповнене щастям. Він допоміг стільки тваринам, і кожен з них дякував йому за його доброту. Гриць зрозумів, що навіть маленькі істоти можуть робити великі справи, якщо в них велике серце.
І так, маленький грибочок продовжував свої пригоди в чарівному лісі, завжди готовий прийти на допомогу та зробити цей світ трішки кращим. А всі лісові мешканці навчилися, що коли допомагаєш іншим, щастя повертається до тебе з подвоєною силою.
І жили вони всі щасливо, поки не настала зима, а на весну Гриць знову вирушив у подорож, щоб знайти нові пригоди і допомогти новим друзям.

# data[].attributes.attachment_caption
Казка "Кицька Соня та Мандри до Країни Сміху"

# data[].attributes.headline
Настоящий Максим 6-А клас

# data[].attributes.subject
Настоящий Максим 6-А клас

# data[].attributes.body
Жила-була в одному маленькому містечку кицька на ім'я Соня. Вона була не просто кицька, а справжня артистка, адже вміла танцювати, співати та навіть жартувати так, що всі мешканці міста сміялися до сліз. Одного разу, коли Соня гралася на сонячному подвір'ї, вона почула про загадкову Країну Сміху, де всі жили у радості та веселощах.
"Чому б не вирушити в подорож?" – подумала Соня. Вона зібрала свою маленьку сумочку, поклала туди кілька рибок, трохи молока та великий шматок сиру, і, звісно, не забула про свій улюблений червоний бантик. І так, з усмішкою на обличчі, вона вирушила в дорогу.
Першим її зупинкою стало Лісове Містечко, де мешкали мудрі сови. Соня спитала одну з них: "Скажіть, будь ласка, як дістатися до Країни Сміху?"
Сова, потираючи свої вуса, відповіла: "Тобі потрібно пройти через Танець Часу. Якщо станеш на танцювальний майданчик, то час почне танцювати разом з тобою!"
"О, це звучить весело!" – вигукнула Соня і побігла до майданчика. Коли вона дійшла туди, виявилось, що там вже танцюють інші тварини: жаби, білки та навіть один дуже незграбний слон, який, мабуть, забув, що є у нього великі вуха.
Соня приєдналася до танцю. Вона закрутилася, завела ноги, і раптом почала танцювати так швидко, що весь час навколо зупинився! Усі тварини зупинилися, і дехто навіть упав у траву від сміху.
"Танець - це чудовий спосіб рухатися!" – сказала вона, вбираючи в себе енергію, що кружляла навколо. І коли час знову почав рухатися, Соня виявила, що опинилася за межами Лісового Містечка.
Далі на її шляху з’явилася велика річка, яку називали Рікою Жартів. На березі стояла капітана річки, весела черепаха на ім'я Грета. Вона була дуже мудрою і знала, як перетнути річку.
"Щоб переправитися, потрібно розповісти мені жарт!" – сказала Грета, усміхаючись.
Соня замислилася: "Чому у ведмедя ніколи не буває проблем з комп'ютером? Тому що він завжди вмикає 'ведмедик!'"
Грета сміялася так, що навіть хвилі річки почали підстрибувати в ритмі. "Це був добрий жарт! Тепер ти можеш перейти!" – сказала вона і підвела Соню до моста, який з’явився з води.
Перетнувши Ріку Жартів, Соня потрапила в Країну Сміху. Це було магічне місце, де дерева сміялися, а хмари співали пісні. Кожен куточок світу був наповнений радістю.
Але раптом Соня помітила, що всі жителі Країни Сміху сумні. Вони не сміялися, не танцювали, і навіть не грали в ігри. Соня вирішила дізнатися, чому так сталося.
"Що сталося з вашим сміхом?" – спитала вона у кенгуру на ім'я Кенді.
"Ми втратили свій сміх, коли зник наш Великий Сміх," – відповіла Кенді, зітхаючи.
"Яка жахлива новина!" – вигукнула Соня. "А де ж його знайти?"
"Кажуть, він захований у Горах Сміху," – сказала Кенді. "Але щоб дістатися туди, потрібно подолати кілька випробувань."
Соня, не вагаючись, вирішила допомогти. Вона відправилася в гори, де її зустріла весела гірська коза на ім'я Грета (так, це не та сама, а інша!). Грета була охоронцем Сміху і сказала, що для отримання Великого Сміху потрібно пройти три випробування.
Перше випробування полягало в тому, щоб розсмішити камінь. Соня спробувала розповісти жарт про ведмедя, але камінь навіть не зворушився. Тоді вона взяла свою улюблену рибку та почала танцювати з нею, і раптом камінь почав трястися від сміху, поки не скотився з гори!
"Чудово!" – вигукнула Грета. "Ти пройшла перше випробування!"
Друге випробування полягало в тому, щоб зібрати всі смішні пісні з лісу. Соня побігла до лісу, де зустріла веселих птахів, які співали пісеньки. Вона приєдналася до них, і разом вони створили таку веселу мелодію, що навіть дерева почали танцювати!
"Ти зібрала всі пісні!" – сказала Грета, і Соня отримала зелену зірочку за це.
Останнє, третє випробування було найскладнішим: потрібно було сміятися, поки не з'явиться Великий Сміх. Соня почала сміятися, згадуючи всі веселі моменти з подорожі. Вона сміялася так сильно, що її сміх розгорнувся на весь світ, і раптом з’явився Великий Сміх – золотистий клубок, який почав кружляти навколо.
"Ти знайшла мене!" – сказав Великий Сміх. "Тепер я повернуся до Країни Сміху!"
Соня, тримаючи Великий Сміх, разом з Гретою повернулася додому. Як тільки вони дійшли до Країни Сміху, Великий Сміх розлетівся по всій країні, і радість повернулася до всіх її мешканців. Всі сміялися, танцювали і святкували, а Соня стала героїнею!
На святі всі дякували Соні за її відвагу і доброту. Вона зрозуміла, що сміх – це найкращий дар, який можна поділитися з іншими. І хоча її подорож закінчилася, сміх у Країні Сміху залишився назавжди.
Так Кицька Соня повернулася додому, збагачена новими друзями, веселими моментами і найголовніше – великою порцією сміху! А ще, вона зрозуміла, що найкращі мандри відбуваються вже тоді, коли ділишся радістю з іншими.
І з того часу Кицька Соня не лише танцювала та співала, а й розповідала всім свої історії про мандри, які завжди закінчувалися сміхом. І, звісно, ніхто не забував про веселий настрій, адже на світі немає нічого важливішого за сміх!

# data[].attributes.headline
Чернишева Софія, 6-А клас

# data[].attributes.subject
Чернишева Софія, 6-А клас

# data[].attributes.body
Казка "Пригоди Софії в Країні Мандрів"

У маленькому містечку, де небо завжди було блакитним, а квіти пахли, як свіжоспечені пиріжки, жила дівчинка на ім’я Софія. Вона була допитливою, веселою та завжди готовою до нових пригод. Одного ранку, коли сонце тільки почало прокидатися, Софія знайшла на своєму підвіконні таємничу карту. На ній було зображено місце, з якого починалися мандрівки у Країну Мандрів.
«Цікаво, що це за країна?» — подумала Софія, потираючи руки. Вона вирішила, що сьогодні — саме той день, коли пора вирушати в подорож!
Софія швидко зібрала рюкзак: поклала туди свій улюблений бутерброд з варенням, пару пиріжків і, звісно, — свою чарівну ліхтарик, який, за легендою, міг говорити. Коли все було готово, вона вийшла з дому, а рюкзак, як завжди, був трішки важким, бо Софія не вміла відмовляти собі в їжі!
Перша зупинка була біля старого дуба, під яким, як виявилося, жив мудрий старий сова на ім'я Сірий. Він завжди розумів, як вирішити будь-яку проблему, але зазвичай це потребувало певної дози гумору.
«Сірий, я хочу потрапити в Країну Мандрів!» — заявила Софія, показуючи йому карту.
«А, Країна Мандрів! Там є три великі випробування!» — сказав Сірий, намагаючись зупинити сміх, адже його буде важко пояснити. «Перше — знайти Загублену Зірку!»
«А де вона?» — запитала Софія.
«У річці, де живе риба з вусами, яка знає всі секрети світу!» — відповів Сірий, підморгуючи. «Але будь обережна, вона може бути трохи… жартівливою.»
Софія подякувала сові та вирушила до річки. Коли вона дісталася до берега, побачила рибу з великими вусами, яка плавала туди-сюди, співаючи пісеньку про рибні вечірки.
«Привіт, рибко! Я шукаю Загублену Зірку!» — крикнула Софія.
«Загублену Зірку? О, я знаю, де вона!» — відповіла риба, зупинившись на мить. «Але спочатку давай зіграємо в гру!»
«Гру?» — здивувалася Софія.
«Так! Я задам тобі три питання, а ти відповіси. Якщо вгадаєш, я дам тобі Зірку, а якщо ні — отримаєш мій секрет!» — риба зафіксувала свої вуса, як для серйозної розмови.
Софія подумала і погодилася. Риба почала:
«Перше питання: чому у риби немає вух?»
«Бо вона не слухає пліток!» — відповіла Софія, сміючись.
«Вірно! Друге питання: чому риба ніколи не грає в карти?»
«Бо вона боїться, що її обдурять!» — відповіла Софія, не витримуючи сміху.
«Чудово! Останнє питання: чому риба завжди в гарному настрої?»
«Бо у неї завжди є рибні жартівники!» — вигукнула Софія.
Риба захіхотіла і, підводячись, вручила Софії Загублену Зірку. «Тепер ти можеш продовжити свою подорож, маленька мандрівнице!»
Софія, радісно тримаючи Зірку, вирушила далі. Наступна зупинка була в Лісі Забутих Слів, де дерева шепотіли та обговорювали останні новини. Тут Софія зустріла Кота на ім’я Мурчик, який сидів на гілці і розглядав світ з висоти.
«Привіт, Мурчику! Я шукаю наступне випробування!» — сказала Софія.
«А, ти маєш на увазі Зниклу Книгу?» — спитав Мурчик, спускаючись до неї. «Вона захована десь у цьому лісі, і тільки той, хто знає, як правильно запитати, зможе її знайти!»
«А як запитати?» — запитала Софія, напружуючи свої мізки.
«Треба запитати, як справи у ведмедя, який вміє танцювати!»
Софія засміялася. «А ведмідь танцює?»
«Лише у п’ятницю!» — відповів Мурчик, сміючись. «Давай, спробуй!»
Софія пішла далі, поки не натрапила на ведмедя, який дійсно танцював під музику, що лунала з невідомого джерела. Вона підійшла і крикнула:
«Привіт, ведмедику! Як твої справи?»
Ведмідь зупинився і, посміхаючись, відповів: «Чудово, дякую! А ти чому тут?»
«Я шукаю Зниклу Книгу!»
«А, книга! Вона у мене, але ти повинна станцювати зі мною!» — сказав ведмідь.
Софія, не вагаючись, почала танцювати. Ведмідь захопився її рухами, і вони разом закрутилися під музику. Коли танець закінчився, ведмідь з радістю вручив їй Зниклу Книгу. «Тепер ти готова до останнього випробування!» — сказав він, усміхаючись.
Нарешті, Софія дісталася до величезної гори, на вершині якої, за легендою, жила найсміливіша істота в Країні Мандрів — Дракон з Теплом. Щоб дістатися до нього, потрібно було подолати важку стежку з загадками. На кожному кроці стежки стояли маленькі камінці, які заважали пройти.
«Скажіть, камінці, як мені потрапити до дракона?» — запитала Софія.
«Тільки якщо ти знаєш, чому дракони ніколи не літають на південь!» — відповів один камінець.
Софія подумала: «Ммм… Чи тому, що їм завжди холодно?»
Камінець засміявся: «Ні, тому що там живуть лисиці, які завжди запитують про їхні плани!»
Софія не змогла стримати сміху. Вона продовжила свій шлях, поки не дійшла до вершини. Дракон сидів там, мов величезна гора, і, побачивши її, спитав:
«Чому ти прийшла сюди, маленька мандрівнице?»
Софія, трохи злякавшись, відповіла: «Я пройшла всі випробування, щоб дізнатися, як стати кращою мандрівницею!»
Дракон, усміхаючись, сказав: «Ти вже стала чудовою мандрівницею, адже ти навчилися сміятися, танцювати і знаходити друзів по дорозі. Ти зуміла дійти до мене!»
Софія була щаслива, що їй вдалося пройти всі випробування. Вона зрозуміла, що справжня сила мандрівника не тільки в фізичній силі, а в умінні сміятися, дружити і відкривати нові горизонти.
«Дякую, Дракон! Я навчуся ще більше, і одного дня повернусь!» — пообіцяла Софія, тримаючи в руках Зірку та Книгу.
З того дня Софія поверталася додому, ділячись своїми пригодами з друзями. Кожен день у її містечку ставав незвичайним, адже вона розповідала про рибу з вусами, танцюючого ведмедя та мудрого дракона.
А ще, кожного разу, коли вона піднімала голову до неба і бачила загублену зірку, знала, що справжня магія мандрів — це можливість мати друзів і сміятися навіть у найскладніші часи.
І так, в маленькому містечку, де небо завжди було блакитним, Софія стала справжнім мандрівником, а її пригоди стали легендою. А разом з ними — сміх, дружба та безмежна цікавість до світу!

Кінець.

# data[].attributes.headline
Вірний другУ ма

# data[].attributes.body
Вірний друг

У маленькому селі, де всі знали одне одного, жив собака на ім'я Барсик. Він був не просто собакою, а справжнім другом для всіх мешканців села. Барсик мав пухнасту білу шерсть і великі добрі очі, які завжди світилися радістю.

Одного разу, коли всі селяни готувалися до великого свята, Барсик помітив, що маленька дівчинка Оленка загубила свою улюблену ляльку. Вона плакала і не могла знайти її ніде. Барсик вирішив допомогти. Він почав обнюхувати всі куточки села, шукаючи сліди ляльки.

Після довгих пошуків Барсик знайшов ляльку біля річки. Вона лежала на березі, майже занурена у воду. Барсик обережно взяв ляльку в зуби і побіг до Оленки. Коли дівчинка побачила свого вірного друга з лялькою в зубах, її очі засяяли від радості. Вона обійняла Барсика і подякувала йому.

З того дня Барсик став справжнім героєм села. Всі знали, що на нього можна покластися в будь-якій ситуації. Він допомагав стареньким переходити дорогу, грався з дітьми і навіть допомагав пастухам пасти овець.

Барсик завжди був поруч, коли хтось потребував допомоги. І хоча він був просто собакою, його серце було сповнене любові і відданості. Всі в селі любили Барсика і вважали його своїм найкращим другом.

# data[].attributes.headline
Смоков Володимир 5-А

# data[].attributes.subject
Смоков Володимир 5-А

# data[].attributes.body
Казка: Пригоди смішного зайчика.

Жив-був у лісі маленький зайчик на ім'я Смішний. Він був найвеселішим зайчиком усього лісу і завжди придумував різні жарти та кумедні історії для своїх друзів. Одного разу, коли Смішний бігав по лісу, він зустрів Мудру Сову.
"Привіт, Смішний Зайчику! Я чула, що ти дуже талановитий казкар. Розкажи мені якусь цікаву історію," сказала Сова.
Смішний Зайчик посміхнувся і почав свою казку: "Жив-був у лісі веселий Лисенятко по імені Ліза. Вона була найшвидшою лисичкою усього лісу і завжди готова до пригод. Одного разу, коли Ліза бігла по лісу, вона побачила величезну моркву. Вона була така велика, що Ліза не могла її підняти. Вона вирішила попросити допомоги у своїх друзів - Ведмедика та Білочку."
"Ведмедику, Білочко, допоможіть мені підняти цю величезну моркву!" закликала Ліза.
Ведмедик та Білочка підійшли до моркви і почали намагатися підняти її. Але морква була такою важкою, що навіть Ведмедик не міг її підняти.
"Може, нам потрібно запросити ще когось на допомогу?" запропонувала Білочка.
"Так, можливо, я знаю, кого ми можемо запросити!" вигукнула Ліза.
Вони запросили Смішного Зайчика на допомогу. Коли Смішний Зайчик побачив величезну моркву, він посміхнувся і сказав: "Не хвилюйтесь, друзі, я знаю, як підняти цю моркву!"
Смішний Зайчик підскочив до моркви і почав розповідати їй найсмішніші жарти. Морква почала так сміятися, що злетіла у повітря. Ліза, Ведмедик та Білочка дивувалися, як це сталося, але були дуже щасливі, що морква була піднята.
"Дякую, Смішний Зайчику! Ти справді дуже талановитий казкар і маєш чарівну силу робити людей і тварин сміятися," сказала Ліза.
"Так, дійсно, ти неймовірний! Ми завжди можемо розраховувати на тебе," додав Ведмедик.
Смішний Зайчик посміхнувся і сказав: "Я завжди готов допомогти своїм друзям і зробити їх щасливими. Так, що якщо ви коли-небудь потребуєте моєї допомоги, просто скажіть мені!"
З того часу Смішний Зайчик став найулюбленішим героєм усього лісу. Він продовжував розповідати свої кумедні історії та допомагати своїм друзям у будь-який час. І всі в лісі були щасливі, знаючи, що завжди можуть розраховувати на Смішного Зайчика.
Кінець.

# data[].attributes.headline
Жульєв Єгор, 6-А клас

# data[].attributes.subject
Жульєв Єгор, 6-А клас

# data[].attributes.body
КОЗАК МАРКО ТА ОСТРІВ МАРІАМ

У далекій країні, де сонце щодня гралося з хвилями, а небо змагалося з морем у блакиті, розташувався острів Маріам. Цей острів був не просто шматочком землі, а справжнім раєм для тварин. Тут мешкали олені, косулі, єноти, козулі та навіть дикі свинки — всіх їх оберігав наш герой, козак Марко.
Марко був не просто звичайним козаком. Він умів говорити з дельфінами! Вони часто зустрічалися на узбережжі, і дельфіни ділилися з ним своїми веселими історіями про підводні пригоди. А ще у Марка був кінь на ім’я Сивко, який не тільки вмів стрибати через ріки, але й любив жартувати. Якось, коли вони разом вирушили в подорож, Сивко раптом зупинився і сказав:
— Чому, Марко, ти завжди береш мене на руки, коли ми переходимо через воду? Я ж можу і сам!
— Але ж, Сивко, — відповів козак, — якщо ти впадеш у воду, то станеш мокрим, а потім довго сушитимешся на сонці. А я не хочу, щоб ти змерз!
Так вони сміялися, і Марко, тримаючи свого вірного коня на руках, перетнув ріку.
Одного разу, коли на острів насунулася темна хмара, усі тварини зібралися у лісі. Декілька нечистих чмонів, які завжди намагалися потрапити до Маріам, вирішили, що саме час завдати шкоди. Вони хотіли забрати з острова всі запаси їжі та налякати тварин.
— Не бійтеся, друзі! — закричав Марко, коли побачив, що паніка охоплює оленів. — Я молитвою захищу наш острів від цих нечистих чмонів!
Марко став на коліна, закрив очі і почав молитися. І тут сталося диво! Хмара, що нависла над островом, почала розсіятися, а в небі з’явилася веселка, наче величезний міст, що вів до щастя. Чмони, побачивши це, так налякалися, що, злякавшись, почали тікати, як миші від кота.
— Гляньте, як вони втікають! — засміявся єнот, сховавшись за деревом. — Мабуть, у них не було достатньо закусок!
— Або, може, вони просто не люблять веселку, — підмітив козуля.
Після цього Марко вирішив, що потрібно відсвяткувати перемогу над чмонами. Він покликав усіх тварин та запропонував влаштувати справжнє свято з піснями, танцями та смачними ласощами. Кожен приніс щось смачненьке: олені — соковиті ягоди, єноти — горішки, а дикі свинки — свіжу моркву.
Під час свята Марко влаштував гру в «Кому більше вдасться стрибнути через струмок». Сивко, звісно, показав усім, хто тут справжній чемпіон. Він стрибав так високо, що здавалося, ніби готовий полетіти! Але коли черга дійшла до єнота, він так зосередився, що забув, як стрибати, і просто впав у струмок. Всі тварини, побачивши це, вибухнули сміхом!
— Не переживай, друже! — сказав Марко, підходячи до єнота. — Можливо, ти просто хочеш стати водяним єнотом!
Єнот, мокрий, але радісний, піднявся та почав танцювати, розсипаючи краплі води навколо, і це ще більше розсмішило всіх. Святкування тривало до пізньої ночі, і навіть дельфіни вийшли на поверхню, щоб зазирнути на свято. Вони почали виконувати акробатичні трюки, і всі тварини в захваті аплодували.
Але наступного ранку острів знову опинився під загрозою. Чмони повернулися з новими планами. Вони вирішили, що цього разу вкрадуть не їжу, а сам острів! Як тільки вони почали свою справу, Марко знову покликав усіх тварин.
— Не бійтеся, друзі! Я знаю, як з ними впоратися! — сказав він, намагаючись виглядати впевнено.
Тварини зібралися в коло, а Марко почав кликати на допомогу святих духів острова. Раптом з лісу вийшли величезні дерева, які почали трясти гілками, і чмони знову втекли, як миші. Тварини були в захваті!
— Ось так, команда! — закричав Марко. — Завжди працюйте разом, і ми подолаємо будь-яке зло!
Після цього випадку Марко став справжнім героєм серед тварин. Він продовжував оберігати острів, допомагав усім, хто потребував, і завжди знаходив час для веселощів. А дельфіни, які стали його хорошими друзями, часто приходили на острів, щоб розповісти нові морські історії.
Але справжня сила Марка полягала не тільки в молитві чи захисті, а в дружбі та єдності всіх мешканців острова. Кожен знав, що разом вони можуть подолати будь-які труднощі.
Тож, якщо ви коли-небудь опинитеся на острові Маріам, пам’ятайте: справжня сила — це дружба, доброта і готовність допомагати один одному. І, звичайно, не забувайте сміятися, навіть якщо впали у струмок!

Ось і казочці кінець! Хто читав це - молодець!

# data[].attributes.attachment_caption
Пригоди кішки Мії та її нових друзів

# data[].attributes.headline
Мосіна Таїсія, 6-А

# data[].attributes.subject
Мосіна Таїсія, 6-А

# data[].attributes.body
У маленькому містечку, де кожен знав кожного, жила дівчинка на ім'я Марія. Вона була дуже допитливою і завжди шукала пригоди. Її найкращий друг, хлопчик Рома, був не менш веселим і завжди готовий до нових викликів. Одного сонячного дня, коли пташки співали, а хмари гралися в хованки, Марія і Рома вирушили на прогулянку до парку.
Під кущем, що ріс повз дорогу, діти помітили щось дивне. Це була маленька кішка з великими зеленими очима, яка спостерігала за ними, ніби намагаючись зрозуміти, чи варто їй втікати. "Ой, дивись, Рома! Це ж справжня кішечка!" — вигукнула Марія, підбігаючи ближче.

Кішка, злякавшись, спробувала сховатися ще глибше під кущем, але її пухнастий хвіст застряг у гілці. Рома засміявся: "Схоже, вона хотіла зіграти в хованки, але програла!"

"Не бійся, маленька кішко! Ми не зробимо тобі нічого поганого!" — сказала Марія, простягнувши руку. Кішка обережно вийшла з укриття і, нарешті, вирішила довіритися дітям. Вона підійшла і потерлася об ноги Марії.

"Я назву тебе Мія!" — промовила дівчинка, а кішка, здавалося, погодилася, муркуючи в знак згоди.

З того моменту почалися незвичайні пригоди. Мія виявилася не лише кумедною, але й дуже розумною кішкою. Вона могла розуміти дітей і навіть іноді відповідати на їхні запитання своїм муркотінням.

"Слухай, Міє," — сказав Рома, — "якщо ти така розумна, можливо, ти знаєш, як знайти скарб?"

Кішка на мить задумалася, потім сіла на задні лапи і почала м'яко мурчати, ніби намагаючись щось сказати. "Вона, напевно, знає, де той скарб!" — зраділа Марія.

Діти вирішили слідувати за Мією, і кішка повела їх до старої покинутого будівлі, яка колись була бібліотекою. "Можливо, у бібліотеці заховано багато таємниць!" — задумливо мовила Марія.

Коли вони зайшли всередину, Мія раптом зупинилася і почала тертися об одну з книжкових полиць. "Мабуть, тут є щось особливе!" — вигукнув Рома. Вони обережно почали переглядати книги, поки раптом одна з них не випала на підлогу, а з неї не висипалося купа старих монет.

"Справжній скарб!" — закричала Марія. Але радість дітей швидко змінилася занепокоєнням. "Але що ми з ним робитимемо?" — запитав Рома.

"Можливо, можемо купити нові книжки для бібліотеки!" — запропонувала Марія.

"Це чудова ідея!" — погодився Рома.

Мія, здається, була задоволена їхнім рішенням і знову почала муркотіти. Діти зібрали монети і, повернувшись до своїх батьків, розповіли їм про свої пригоди. Батьки були вражені і підтримали цю благородну ідею. Вони разом купили нові книжки для бібліотеки, і незабаром там знову з'явилися діти, які хотіли читати.

Але пригоди на цьому не закінчилися. Одного дня, коли Мія гралася у дворі, вона побачила, як одна стара собака на ім'я Тімур блукає по вулицях. Він виглядав дуже сумно. "Чому ти такий сумний, Тімуре?" — запитала Мія.

"Я шукаю свого господаря, але не можу його знайти," — зітхнув Тімур.

Мія вирішила допомогти новому другу. Вона покликала Марію і Рому, і разом вони почали шукати господаря собаки. Діти запитували всіх перехожих, чи не бачили вони Тімура. І, зрештою, один дідусь згадав, що бачив чоловіка, який загубив собаку, неподалік парку.

"Ми повинні швидше йти!" — вигукнула Марія. Вони побігли до парку, і, на щастя, знайшли чоловіка, який плакав, шукаючи Тімура.

"Тімуре!" — закричав він, коли побачив свою собаку. Тімур з радістю стрибнув до нього, а чоловік обняв його, сльози радості текли по його щоках.

"Ви справжні герої!" — подякував чоловік дітям.

"Герої?" — здивувався Рома. "Ми просто допомогли!"

"Саме це і роблять герої! Допомагають іншим," — відповів чоловік.

З того дня Мія, Марія і Рома стали добрими друзями Тімура, і разом вони пережили ще безліч пригод, допомагаючи іншим тваринам і людям. Вони навчилися, що справжня дружба — це не тільки грати разом, але й допомагати один одному.

І так, маленька кішка Мія стала героїнею свого містечка, а діти зрозуміли, що доброта та допомога — це найбільші скарби, які можуть бути у кожного з нас.

# data[].attributes.attachment_link.title
a cartoon pictures of animals playing (2) (1)

# data[].attributes.headline
Діма Дікал 6-А клас

# data[].attributes.subject
Діма Дікал 6-А клас

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка ”# Пригоди Васі та Піратів Сміху” від Dima_chokoladka, читайте безкоштовно онлайн на kazka.fun

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте казку та створюйте нові казки для своєї дитини разом зі штучним інтелектом від kazka.fun

# data[].attributes.headline
Меклауш Мірон 5-А клас

# data[].attributes.subject
Меклауш Мірон 5-А клас

# data[].attributes.body
Колись давно, на далекому морі, жив-був відважний пірат на ім’я Капітан Грім. Він мав чорний трикутний капелюх, дерев’яну ногу та корабель під назвою "Штормовий дракон". Його команда складалася з вірних моряків, які шукали скарби та пригоди. Одного дня Капітан Грім отримав стару карту, яка вказувала шлях до Острова Загублених Скринь. Але дорога була небезпечною – на шляху чекали бурі, морські змії та хитрі суперники.

Коли "Штормовий дракон" наблизився до острова, з морських хвиль піднявся велетенський кракен! Його щупальця обвили корабель, і здавалось, що порятунку нема. Та Капітан Грім не злякався – він вихопив меч і кинувся у бій! Разом із командою вони змогли прогнати чудовисько, і кракен зник у глибинах.

На острові пірати знайшли печеру, де були заховані скарби. Але охороняла їх стара магічна статуя, яка прокидалась, коли хтось торкався золота. Грім здогадався, що статую можна приспати чарівною мелодією. Він витягнув зі своєї скрині стару флейту і заграв мелодію, яку почув від мудрого старця багато років тому. Статуя завмерла, а пірати змогли забрати скарби.

Золото та коштовності вони розділили між собою чесно, а частину віддали тим, хто найбільше цього потребував. З того часу про Капітана Гріма складали легенди, а "Штормовий дракон" продовжував борознити моря в пошуках нових пригод!

А карта, що привела їх до скарбів, залишилася в каюті капітана. Вона стала не просто шматком паперу, а символом усіх майбутніх подорожей. Кожен член команди знав: доки є карта – пригоди ніколи не закінчаться!

# data[].attributes.attachment_caption
казка *Чарівна флейта лісового ельфа*

# data[].attributes.headline
Дарья Луценко 5-В

# data[].attributes.subject
Дарья Луценко 5-В

# data[].attributes.body
У густому лісі, де дерева торкаються неба, а річки співають пісні, жив маленький ельф на ім'я Ліріон. Він мав чарівну флейту, звук якої міг заспокоїти бурю, розвеселити сумного або навіть змусити квіти розцвітати.

Одного дня до лісу прийшов велетень Грог, який вирішив побудувати собі замок, вирубавши сотні дерев. Лісові мешканці були у розпачі. Але Ліріон знав, що його флейта може допомогти.

Коли велетень замахнувся сокирою, ельф заграв ніжну мелодію. Музика проникла у серце Грога, і він раптом відчув, як дерева, річки й вітер співають разом із флейтою. Велетень зупинився, сів на землю і задумався.

— Я не хочу більше шкодити вашому лісу, — сказав він. — Але де ж мені жити?

Ліріон посміхнувся й заграв нову пісню. Із землі виросли кам'яні печери, вкриті мохом і квітами. Грог зрадів і оселився там, а ліс залишився неушкодженим.

Відтоді Ліріон продовжував грати на своїй флейті, захищаючи ліс, а Грог став його вірним другом. Бо музика має силу змінювати серця.

# data[].attributes.attachment_caption
Казка "Мандрівка до підводного світу"

# data[].attributes.headline
— Дзеркало? — зітхнув 

# data[].attributes.body
— Дзеркало? — зітхнув лев. — Я його загубив, коли танцював з рибами. Тепер я не можу побачити, як я виглядаю!

— Не переживай! — сказала Росанка. — Ми допоможемо тобі знайти його!

Вони почали шукати дзеркало, і, зрештою, Лейла вказала на велике, блискуче каміння на дні.

— Ось воно! — вигукнула вона.

Лев стрибнув до дзеркала, і коли він його побачив, то від щастя почав танцювати, а його риби-супутники приєдналися до нього. Друзі сміялися, спостерігаючи за цим веселим видом.

— Ви справжні друзі! — сказав лев. — Дякую вам за допомогу. Я вас ніколи не забуду!

Друзі повернулися до королеви з дзеркалом, і вона знову усміхнулася.

— Ви виконали друге завдання! А тепер останнє: знайти загублену зірку, що світиться! Вона живе на дні океану.

— Зірка?! — вигукнула Лейла. — Чи це не просто надія?

— Ні, — сказала королева. — Це справжня зірка. Вона загубилася, коли намагалася подружитися з морськими мешканцями.

Друзі вирушили на дно океану і почали шукати зірку. Вони натрапили на безліч морських істот, але жодна з них не знала, де шукати.

Раптом Манюня згадав, що у нього є спеціальний компас, який завжди показує шлях до серця. Він витягнув його, і компас почав обертатися, вказуючи на темряву океану.

— Йдемо сюди! — вигукнув він.

Вони слідували за компасом, і нарешті опинилися у великій печері. І тут, на дні, вони побачили яскраву зірку, що плакала.

— Чому ти плачеш? — запитала Росанка.

— Я загубилася і не можу повернутися додому, — відповіла зірка. — Я хотіла стати частиною цього світу, але тепер я не знаю, як!

Друзі підійшли до неї і пообіцяли допомогти. Вони взяли її за руки (плавці) і почали танцювати. Зірка усміхнулася, і раптом всі морські істоти почали танцювати разом з ними. Вода заповнилася світлом, і зірка знову засяяла.

— Дякую вам, друзі! — вигукнула зірка. — Тепер я можу повернутися додому!

Вони повернулися до королеви моря, і вона була вражена.

— Ви виконали всі три завдання! Тепер ви можете досліджувати підводний світ так, як вам хочеться!

Друзі були у захваті. Вони провели решту дня, граючи з рибами, танцюючи з морськими левами і співаючи з чудовими піснями, які звучали з глибин океану.

Коли на небі з'явилася зірка, вони вирушили назад до свого човна. Королева моря попрощалася з ними, обіцяючи, що завжди чекатиме їх повернення.

Коли друзі повернулися додому, їхні серця були сповнені радості. Вони знали, що разом можуть подолати будь-які труднощі і що дружба — це найбільший скарб.

І так, Манюня, Росанка, Сантана і Лейла повернулися до Гуморинців, готові ділитися своїми неймовірними пригодами і сміятися разом. А на вечірніх зорях завжди можна було побачити ту яскраву зірку, яка світиться, як символ їхньої дружби.

Кінець.

# data[].attributes.headline
Калмик Софія 5-А клас

# data[].attributes.subject
Калмик Софія 5-А клас

# data[].attributes.body
У маленькому містечку, яке називалося Розумне, жила дівчинка на ім'я Дарія. Вона була дуже цікавою і завжди прагнула до пригод. У неї була найкраща подруга Арієль, яка вміла малювати найчарівніші картини, і пухнастий котик на ім'я Маркіс, що завжди мріяв стати героєм великої історії.
Одного сонячного дня, коли сонце гралося з хмарами, Дарія, Арієль і Котик Маркіс вирушили в звичайний ліс, де завжди шукали гриби та ягоди. Вони сміялися, жартували і навіть вчилися розпізнавати пташині співи. Але раптом, посеред лісу, вони натрапили на дивну штуку — велетенську яскраву бруківку, яка тягнулася вгору, як гігантський ліфт у невідомість.
— Що це таке? — запитала Дарія, приглядаючись до бруківки.
— Можливо, це шлях до нової пригоди! — вигукнула Арієль, тримаючи в руках свою малювальну дошку.
— А може, це просто величезний шматок цукерки? — прокоментував Маркіс, вже уявляючи, як ласує солодощами.
Не довго думаючи, друзі вирішили піти по бруківці. Коли вони піднялися на самий верх, раптом почули легкий свист вітру, і… опинилися у зовсім іншому світі!
Перед ними розкинувся чарівний ліс, де дерева були високими, як хмарочоси, а листя сяяло всіма кольорами веселки. Квіти співали пісні, а птахи танцювали на гілках, як маленькі артисти.
— Ого! Де ми? — запитала Дарія, роззявивши рот від захоплення.
— Схоже, ми потрапили в Чарівний ліс! — відповіла Арієль, навчаючи свій блокнот, щоб зафіксувати цю неймовірну красу.
— Я спробую тут знайти цукерки! — заявив Маркіс, вражений новими ароматами.
Не встигли вони зробити й кілька кроків, як раптом з-за дерева вийшов незвичайний кролик у фраку і з капелюхом на голові. Він поздоровився з ними:
— Вітаю вас, мандрівники! Я — лорд Кролик, охоронець цього лісу. Чи готові ви до пригод?
— Пригоди? — запитали всі одразу.
— Так! У нашому лісі є багато таємниць, і тільки найсміливіші можуть їх розгадати. По-перше, вам потрібно знайти магічний камінь, який захований десь у лісі. Він здатний виконати три бажання!
— Ой, це звучить цікаво! — вигукнула Арієль.
— Але як ми його знайдемо? — запитала Дарія.
— Просто слідуйте за веселкою! — сказав лорд Кролик і зник у лісі, залишивши тільки химерний слід з моркви.
Друзі вирішили слідувати за веселкою, яка вела їх через густі кущі та яскраві квіти. По дорозі вони зустріли багато дивних істот: пташок, які співали оперні арії, і лісових фей, які грали в хованки.
— Хочете, я вам намалюю цю фею? — запитала Арієль.
— Не забудь, що в неї повинні бути крильця, як у метелика! — зауважив Маркіс, що мріяв про метеликів, які б літали навколо нього.
Продовжуючи свої мандри, друзі натрапили на справжній лабіринт з живих огорож. Здавалось, що він ніколи не закінчиться!
— Як нам його пройти? — запитала Дарія, намагаючись не загубитися.
— Я знаю! — радісно сказала Арієль. — Давайте будемо спілкуватися з рослинами! Можливо, вони підкажуть, куди йти.
Вони почали розмовляти з кущами, запитуючи про вихід. І раптом один з кущів з усмішкою відповів:
— Якщо хочете вийти, співайте пісню, яку я вам дам!
Кущ почав співати, а друзі приєдналися до нього. Вони співали так голосно, що навіть пташки зупинилися, щоб послухати. І, як тільки пісня закінчилася, огорожа відчинилася, відкриваючи їм вихід.
— Ось це так! — вигукнула Дарія. — Ми справжні співаки!
— І, очевидно, чудові лабіринтопрохідці! — додав Маркіс, гордо трясучи своїм пушистим хвостом.
Коли вони вийшли з лабіринту, попереду їх чекав ще один сюрприз — величезний ставок, у якому плавали рибки з золотими хвостами. На березі ставка сидів великий синий кіт.
— Привіт, маленькі мандрівники! Я — Синій Кіт. Якщо ви хочете дістатися до магічного каменя, вам потрібно виконати завдання!
— Яке завдання? — запитала Дарія.
— Вам потрібно знайти три предмети, які символізують дружбу, сміх і мрії. Тільки тоді я дам вам ключ до ставка, де заховано камінь.
— Це просто! — вигукнула Арієль. — Дружба — це ми, сміх — це наші жарти, а мрії… О, давайте мріяти про космічні подорожі!
І так вони почали шукати. Спершу Дарія знайшла невеличкий червоний сердечко, що символізувало дружбу. Потім Арієль знайшла веселу пташку, яка сміялася так, що всі навколо піднімалися настрій. А наостанок Маркіс знайшов зірку, що впала з неба.
Зібравши всі предмети, вони повернулися до Синього Кота, який, виглядаючи дуже задоволеним, дав їм ключ до ставка.
— Тепер можете йти! — сказав він, відпустивши їх у воду.
Коли вони занурилися у ставок, то побачили блискучий магічний камінь на дні. Дарія спробувала його підняти, але він був важким, як гора.
— Можливо, нам потрібно разом докласти зусиль? — запропонувала Арієль.
Вони взялися за руки і, зосередившись, разом підняли камінь. Коли вони вийшли на поверхню, камінь засяяв яскравішим світлом.
— Я виконую три бажання! — прокричав камінь, наче живий.
— Перш ніж загадати бажання, давайте подумаймо, що нам дійсно потрібно, — сказала Дарія.
— Я хочу, щоб у всіх дітей була можливість мріяти! — сказала Арієль.
— А я хочу, щоб усі завжди сміялися! — додав Маркіс.
— А я хочу, щоб ми завжди залишалися друзями! — завершила Дарія.
Камінь блиснув ще яскравіше, і раптом весь ліс наповнився веселими звуками, як ніби всі його мешканці зібралися разом.
— Ваші бажання виконані! — прокричав камінь, і ліс заповнився радістю, сміхом і дружбою.
Коли друзі повернулися додому, вони знали, що їхнє життя змінилося назавжди. Вони стали ще ближчими один до одного, а також до всіх, хто мріє, сміється і цінує дружбу.
І з того часу, кожного разу, коли Дарія, Арієль і Котик Маркіс йшли до лісу, вони завжди знаходили нові пригоди, зберігаючи в серці те, що дійсно важливо: мрії, сміх і вірну дружбу.
А лорд Кролик іноді з'являвся, щоб додати ще більше магії в їхні пригоди, адже в Чарівному лісі ніколи не бракувало сюрпризів!
І жили вони довго і щасливо, сміючись та мріючи разом, адже справжня магія — це дружба!

# data[].attributes.attachment_link.title
whimsical super-detailed surreal still my bleeding (2)

# data[].attributes.headline
Вероніка Щедрінова 

# data[].attributes.subject
Вероніка Щедрінова 

# data[].attributes.body
https://kazka.fun/story_page/-%D0%BC%D0%BE%D0%BD%D1%81%D1%82%D1%80%D0%B8%D0%BA-%D0%B2%D1%83%D0%BF%D1%96-%D1%82%D0%B0-%D1%80%D1%96%D0%B3-%D0%BC%D1%80%D1%96%D0%B9

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка ”### Монстрик Вупі та Ріг Мрій” від Вероніка, читайте безкоштовно онлайн на kazka.fun

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте казку та створюйте нові казки для своєї дитини разом зі штучним інтелектом від kazka.fun

# data[].attributes.headline
Вероніка Щедрінова 

# data[].attributes.subject
Вероніка Щедрінова 

# data[].attributes.body
https://kazka.fun/story_page/-%D0%BC%D0%B0%D0%BB%D0%B5%D0%BD%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%B9-%D0%B2%D1%83%D0%BF%D1%96-%D1%82%D0%B0-%D1%87%D0%B0%D1%80%D1%96%D0%B2%D0%BD%D0%B0-%D0%BC%D0%B0%D1%88%D0%B8%D0%BD%D0%B0-%D1%87%D0%B0%D1%81%D1%83

# data[].attributes.headline
Настя Котелевич 5-В клас.

# data[].attributes.subject
Настя Котелевич 5-В клас.

# data[].attributes.body
У далекому, чудовому лісі, серед зелених дерев і яскравих квітів, жила маленька черепашка на ім'я Сінді. Вона була не просто черепашкою, а справжньою маленькою мандрівницею! Її панцир виблискував на сонці, немов новий автомобіль, а очі блищали від цікавості. Сінді завжди хотіла дізнатися, що ховається за горизонтом.
Одного ранку, коли сонце тільки-но прокидалося, Сінді вирішила прогулятися лісом. Вона повільно, але впевнено повзла по стежці, спостерігаючи за всім навколо. «Яка краса!» – думала вона, милуючись пташками, що співали, та метеликами, які танцювали в повітрі. Але раптом, трапилася така ситуація: вона загубилася!
«Ой, ні!» – закричала Сінді, коли зрозуміла, що не знає, куди повертатися. Ліс видався їй таким великим і страшним. «Як же я знайду свій дім?»
В цей момент до неї наблизився веселий зайчик на ім’я Чіп. Він стрибав так швидко, що здавалось, ніби його лапки взагалі не торкаються землі. «Привіт, черепашко! Чому ти така сумна?» – запитав він.
«Я загубилася!» – відповіла Сінді, витираючи сльозу з ока. «Я не знаю, як повернутися додому».
«Не переживай! Я допоможу тобі», – сказав Чіп, хитро посміхаючись. «Але спершу, давай влаштуємо невелику гру!»
Сінді, хоч і була засмучена, не могла встояти перед таким пропозицією. «Яка гра?» – запитала вона, зацікавлено піднявши голову.
«Гра в хованки! Я ховаюсь, а ти маєш мене знайти! Якщо знайдеш, я покажу тобі, як повернутися додому!»
Звичайно, Сінді погодилася. Чіп закрив свої вушка, радісно заплющив очі та почав рахувати: «Один, два, три…»
Сінді почала шукати зайця, але, звісно, її маленькі ніжки рухалися не так швидко, як у Чіпа. Вона повзла повільно, заглядаючи під кущі та в дупла дерев. Через кілька хвилин вона почала сміятися: «А де ж ти, Чіп? Може, ти заховався під листям?»
Аж раптом з-за дерева виглянув хвостик зайця. «Ага! Я тебе знайшла!» – закричала Сінді, радісно стрибаючи на місці. Чіп, визираючи, сміявся: «Ну, ти швидка ! Тепер, як і обіцяв, я покажу тобі, як повернутися додому».
Так вони й вирушили. Чіп, стрибаючи вперед, спитав: «А ти знаєш, чому в лісі так багато цікавих тварин?»
«Ні», – відповіла Сінді, покручуючи свою головку.
«Бо всі вони дружні! Дружба – це найкращий компас у світі!» – з посмішкою відповів зайчик.
Після кількох хвилин подорожі вони зустріли мудру сову на ім'я Сова. Вона сиділа на гілці та виглядала дуже серйозно. «Хто тут загубився?» – запитала вона, повертаючи свою голову.
«Це я!» – вигукнула Сінді. «Я загубилася, а Чіп допомагає мені знайти дорогу додому».
«Тоді я можу вам допомогти», – відповіла Сова. «Але спочатку вам потрібно пройти маленьке випробування. Розгадайте мою загадку: «Що завжди попереду, але ніколи не з’являється?»
Сінді почала думати. Вона покрутила своїми черепашачими мізками, а потім вигукнула: «Завтра!»
Сова зраділа: «Правильно! Ви розумні, як черепаха! Тепер я дам вам карту, яка допоможе вам знайти шлях додому». І, змахнувши своїми крилами, вона скинула їм карту з малюнком лісу.
«Дякую, Сова!» – вигукнули в один голос Сінді та Чіп.
Після того як вони отримали карту, вони вирушили далі, сподіваючись, що незабаром знайдуть домівку Сінді. Але раптом вони натрапили на велике озеро. Вода була настільки яскравою, що Сінді не могла відвести від неї очей.
«Чи можемо ми переплисти?» – запитала вона.
«Не думаю, що це хороша ідея», – сказав Чіп. «Але я знаю, хто може допомогти!»
Вони покликали на допомогу веселе жабеня на ім’я Жабко. «Привіт, друзі! Чим можу допомогти?» – запитав він, стрибнувши на берег.
«Ми хочемо переплисти озеро, але не можемо!» – пояснив Чіп.
«Не проблема! Я можу вас перевезти на своїй спині!» – з захопленням вигукнув Жабко.
Сінді та Чіп з радістю прийняли цю пропозицію. Жабко стрибнув у воду, а Сінді акуратно сіла на його спину. Чіп, не вагаючись, стрибнув поруч. «Готові? Поїхали!» – закричав Жабко, і вони попливли через озеро.
Коли вони дісталися до іншого берега, Сінді була щаслива, а також вражена: «Це було чудово! Дякую, Жабко!»
«Дружба – це те, що робить наші пригоди веселими!» – відповів він, підстрибуючи з радості.
Після всіх цих пригод Сінді та Чіп, нарешті, досягли лісової галявини, де, за картою, мала бути домівка Сінді. Але раптом вони натрапили на ще одну перешкоду – величезний камінь!
«Тепер що робити?» – спитала Сінді, дивлячись на камінь.
Чіп задумався: «Може, ми можемо разом його підштовхнути?»
«Але я така маленька!» – зітхнула Сінді.
«Але у нас є команда! Давай покличемо всіх наших друзів!» – запропонував Чіп.
Вони почали кликати всіх тварин, яких зустріли. Сова, Жабко, і навіть інші зайці, які стрибали по лісу, прийшли на допомогу. Разом вони об’єднали свої зусилля, і, з великою силою, їм вдалося підштовхнути камінь!
«Ура!» – закричала Сінді, коли камінь зрушився, відкриваючи шлях до її домівки.
Коли вони дісталися до рідних місць, Сінді обняла своїх нових друзів. «Дякую всім! Я ніколи не думала, що моя пригода буде такою веселою!»
«Це все завдяки дружбі!» – відповів Чіп.
На прощання всі тварини вирішили влаштувати маленьке свято. Вони співали, танцювали і сміялися, поки сонце заходило за горизонт. Сінді зрозуміла, що навіть якщо вона загубилася, завжди можна знайти шлях додому, якщо поряд є друзі.
І з того часу маленька черепашка Сінді ніколи більше не боялася нових пригод, адже знала, що з друзями можна подолати будь-які труднощі.
Так закінчилася історія про маленьку черепашку Сінді, яка навчилася, що дружба – це найцінніше, що може бути в житті, і що разом можна подолати будь-які перешкоди.

# data[].attributes.attachment_caption
Супермен і Загадка Чарівного Міста

# data[].attributes.headline
Говтван Олександр 5-А клас

# data[].attributes.subject
Говтван Олександр 5-А клас

# data[].attributes.body
У чарівному містечку Суперленд, що розташоване на краю веселих пагорбів, жив знаменитий супергерой на ім'я Супермен. У нього були могутні м'язи, яскравий костюм та серце, сповнене доброти. Але найголовніше — у нього був величезний смак до пригод і, звичайно ж, любов до смачненького! Щоразу, коли він закінчував черговий подвиг, його улюбленим десертом був шоколадний торт з полуницями. Супермен завжди вірив, що хороший десерт — це запорука успіху!
Одного сонячного ранку, коли Супермен прокинувся з думкою про свій улюблений торт, раптом почув тривожний сигнал: "Супермене, на допомогу! В центрі міста з'явилася небезпечна ситуація!" Це був його вірний друг — Боб, говорящий папуга, який завжди знав, коли щось йде не так.
«Гей, Боб! Ти ж знаєш, що я в першу чергу хочу з'їсти торт, а потім рятувати світ!» — відповів Супермен, сміючись.
«Але, Супермене, це серйозно! У нас зникла Людмила — найкраща пекарка в Суперленді! Вона зникла, і без неї не буде жодного торта!» — закричав Боб, змахуючи своїми яскравими крилами.
Супермен миттєво змінив свою думку. Він з'їв останній шматочок торта, скинув крихти з костюма і гукнув: «На допомогу, Боб! Час рятувати Людмилу!» І вони помчали у бік центру міста.
Коли вони прибули, місто вже було в паніці. Люди бігали навколо, мов курчата, яких залишили без насіння. На площі стояв величезний банер: "Загадка Чарівного Міста! Відкрий її, щоб звільнити Людмилу!" Супермен задумався: "Чарівне місто? Загадка? Ммм... цікаво, що це може бути?"
Боб, який завжди любив загадки, закричав: «Слухай, Супермене! Говорять, що щоб знайти Людмилу, треба розгадати три загадки від Чарівного Дракона!»
Супермен, з нетерпінням у серці, звернувся до натовпу: «Хто знає, де знайти цього дракона?» Люди вказали на величезну сосну, що росла на краю парку. І знову наші герої вирушили в подорож!
Коли вони дісталися до сосни, Супермен покликав: «Ей, Чарівний Дракон, де ти? Виходь, бо у нас є справи!» І раптом з дупла дерева з'явився величезний дракон, що сяяв усіма кольорами веселки. Він дихав димом, але виглядав добрим.
«Я тут! Я Чарівний Дракон! І я люблю загадки! Якщо ви хочете знайти Людмилу, розгадайте мої загадки!» — прогарчав дракон, з усмішкою на обличчі.
Перша загадка була такою: «Що завжди попереду, але ніколи не можна побачити?»
Супермен задумався, а Боб, змахуючи крилами, почав кричати: «Можливо, це… майбутнє?»
Дракон усміхнувся: «Вірно! Це майбутнє! Ви розгадали першу загадку!»
Супермен і Боб зраділи, але дракон сказав: «Але це лише початок! Ось друга загадка: «Що може літати без крил, плакати без очей і молитися без уст?»
Супермен знову замислився. Він знав, що тут щось особливе. І раптом Боб закричав: «Це… хм… хм… думки!»
Дракон знову усміхнувся: «Правильно! Це думки! Ви дуже розумні!»
Супермен і Боб були в захваті. Але ще залишалася одна остання загадка. Дракон загарчав: «Ось остання загадка: «Я завжди з вами, але ніколи не можна мене побачити. Що це?»
Цього разу Супермен став серйозним. Він замислився про всіх своїх друзів, усі добрі справи, які робив. І тут йому спала на думку відповідь: «Це — любов!»
«Вірно! Це любов!» — закричав дракон, радіючи на весь ліс. І раптом, яскравий промінь світла з'явився перед ними, і в ньому з'явилася Людмила — пекарка, з усмішкою на обличчі і з мішком повним тортів!
«Супермене! Бобе! Дякую вам! Я була замкнена у чарівному світі, але ваша любов і дружба врятували мене!» — сказала Людмила.
Супермен, з полегшенням у серці, відповів: «Без тебе, Людмило, наш світ був би нудним! А тепер давай святкувати!»
Вони повернулися до міста з Людмилою, і вся громада зібралася, щоб вітати своїх героїв. Людмила приготувала величезний шоколадний торт з полуницями, і всі разом святкували їхню перемогу!
Супермен, з усмішкою на обличчі, підняв шматочок торта: «Друзі, запам'ятайте: любов, дружба та сміх — це найкращі суперсили, які можуть існувати!»
І з того часу, в Суперленді завжди було багато сміху, пригод і найсмачніших тортів, які приготувала Людмила, а Супермен і Боб завжди були готові прийти на допомогу, якщо хтось потребував.
А щодня вони збиралися разом, сміялися і ділилися історіями про свої пригоди, адже найкращі пригоди — це ті, які ти переживаєш з друзями.
І жили вони довго і щасливо, в світі, наповненому любов'ю та шоколадними

# data[].attributes.attachment_caption
Космічні Пригоди Білки та Стрілки

# data[].attributes.headline
Ципан Нікіта 5-В

# data[].attributes.subject
Ципан Нікіта 5-В

# data[].attributes.body
У маленькому, але дуже затишному лісі, що розташувався на краю світу, жила-була весела Білка на ім'я Білка і її найкраща подруга Стрілка — мудра і кмітлива сова. Вони завжди мріяли про великі пригоди, але ніколи не думали, що їхнє життя стане справжньою космічною одіссеєю!
Одного сонячного ранку, коли Білка, прокинувшись, потягнулася, вона побачила, що Стрілка зазирає в телескоп.
— Що ти там бачиш, Стрілко? — запитала Білка, зацікавлено підходячи ближче.
— О, Білко! Сьогодні над нашим лісом пролітає величезний метеорит! — вигукнула Стрілка. — Якщо ми зможемо дістатися до нього, можливо, він навчить нас чогось нового!
— О, це звучить чудово! Але як ми туди потрапимо? — запитала Білка, все ще не вірячи в їхню удачу.
Стрілка задумалася, потираючи своє пір'я. І тут її очі загорілися.
— Я маю план! — вигукнула вона. — Нам потрібен космічний корабель! Ми можемо побудувати його з усіх речей, які знайдемо в лісі!
І так, Білка і Стрілка почали збирати всілякі матеріали: старі гілки, листя, горіхи, а навіть кілька старих шкарпеток, які загубилися у лісі. Аж раптом до них приєдналася їхня друзі — веселий їжачок на ім'я Колючка.
— Що ви тут робите? — запитав Колючка, зазирнувши у їхню купу.
— Будуємо космічний корабель! Хочемо відправитися на метеорит! — зраділа Білка.
— Я з вами! — вигукнув Колючка, і почав допомагати, приносячи ще більше матеріалів.
Вони працювали весь день, поринаючи у світ фантазії, поки нарешті не з'явився їхній космічний корабель. Це був справжній шедевр! Корабель був схожий на величезну горіхову шкарпетку з вікнами з гілок і двигуном з жолудів.
Коли корабель був готовий, Білка, Стрілка та Колючка одягнули свої космічні шоломи (які насправді були просто пластиковими пакетами) і стали в чергу, готові до старту.
— Три, два, один... РОЗГОН! — закричала Стрілка, натискаючи на «кнопку запуску» (якою насправді була стигла вишня).
Корабель з тріском і гуркотом злетів у повітря, і вони відчули, як їх підносить у небо! Ліс ставав усе меншим і меншим, поки вони не опинилися серед зірок.
— Ого! Дивіться! Зірки! — вигукнула Білка, розглядаючи навколишній космос. — Вони схожі на горіхи!
— Тільки не намагайтеся їх з'їсти, — пожартувала Стрілка. — Це просто зірки, а не горіхи!
Аж раптом їхній корабель почав підскакувати, і з'явилася велика червона пляма. Це був метеорит!
— Готові до посадки? — запитала Стрілка, тримаючи курс.
— Тільки якщо буде м'яка посадка! — відповіла Білка, закриваючи очі.
З тріском вони приземлилися на метеорит, і отут почалися справжні пригоди. Метеорит виявився не простим каменем, а дивовижною планетою з кольоровими рослинами та веселими істотами, що стрибали і танцювали.
— Привіт! — закричала одна з істот, що нагадувала величезну кульку з очима. — Я — Ракета! Ви звідки?
— Ми з лісу! — відповіла Білка. — Ми прийшли вчитися у вас!
— Ви хороші гості! — радісно прокричала Ракета. — Ходіть, я покажу вам свою планету!
І так, Білка, Стрілка і Колючка вирушили в подорож по метеориту. Вони навчилися танцювати під веселу музику, готувати чудові страви з космічних рослин і навіть грати в космічні ігри, в яких переможцем ставала та істота, яка могла стрибнути найвищу!
— Це так весело! — сміялася Білка, стрибаючи навколо. — Я ніколи не думала, що космос може бути таким веселим!
На метеориті вони провели цілий день, граючи та навчаючись. Але незабаром пора повертатися додому.
— Дякую за чудовий час! — сказала Стрілка, прощаючись з Ракетою. — Ми багато чого навчились!
— Не забувайте про нас! — вигукнула Ракета. — І приходьте знову!
Знову в їхньому космічному кораблі, Білка, Стрілка та Колючка почали свою подорож назад. Корабель трясся, але вони всі сміялися і згадували свої незабутні пригоди.
Коли вони приземлилися в лісі, сонце вже заходило, і дерева почали одягатися у золоті кольори вечірнього світла.
— Це було найкраще в житті! — вигукнула Білка, стрибаючи від радості.
— Так, ми навчилися, що космос — це не тільки зірки, а й нові друзі! — додала Стрілка.
— І що не треба боятися мріяти! — завершив Колючка, підкидаючи вгору маленький жолудь.
Вони повернулися додому, де їх чекали нові пригоди, і вже ніколи не забували: космос може бути ближче, ніж ви думаєте, якщо у вас є мрія і хороші друзі!
І з того часу Білка, Стрілка та Колючка мріяли про нові космічні пригоди, завжди готові до нових викликів. А в лісі всі знали, що космос — це не лише місце, але й стан душі!

# data[].attributes.attachment_caption
Жив собі хлопчик Максим, який дуже любив допомагати іншим. Одного дня він зустрів стареньку бабусю, яка ледве несла важку корзину з фруктами. Максим допоміг їй і в нагороду отримав маленьке чарівне зернятко.— Посади його, і воно принесе добро, — усміхнулася бабуся.Максим посадив зернятко у своєму садку. Наступного ранку на його місці виросло чарівне дерево з яскравими листочками. Кожного разу, коли хлопчик робив добру справу — допомагав друзям, пригощав малечу яблуками чи годував птахів — на дереві з’являлися нові плоди. Вони світитися теплим світлом і дарували радість усім, хто до них торкався.Згодом усе містечко дізналося про чарівне дерево. Люди почали робити більше добрих справ, і на гілках з’явилося так багато плодів, що вистачало на всіх!Так Максим зрозумів, що добро повертається сторицею, і навіть одне маленьке зернятко може змінити світ.

# data[].attributes.headline
Єрмошенко Валерія-Казка Чарівне зернятко

# data[].attributes.subject
Єрмошенко Валерія-Казка Чарівне зернятко

# data[].attributes.headline
Онищук Ярослав 6-Б кла

# data[].attributes.body
Онищук Ярослав 6-Б клас

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка ”### Козак Характерник і таємниця Вовчої Зграї” від Ярослав, читайте безкоштовно онлайн на kazka.fun

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте казку та створюйте нові казки для своєї дитини разом зі штучним інтелектом від kazka.fun