# data[].attributes.headline
Для участі в проекті зареєструйся в google-forms:

# data[].attributes.subject
Для участі в проекті зареєструйся в google-forms:

# data[].attributes.headline
Ознайомтесь із темою та напрямками дослідження в проекті за допомогою вчительського буклету:

# data[].attributes.subject
Ознайомтесь із темою та напрямками дослідження в проекті за допомогою вчительського буклету:

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Марія Колеснік

# data[].attributes.attachment_link.description
Check out this Trifold Brochure (EU) designed by Марія Колеснік.

# data[].attributes.headline
Перегляньте та ознайомтесь з планом проекту

# data[].attributes.subject
Перегляньте та ознайомтесь з планом проекту

# data[].attributes.headline
Для перевірки вивченого матеріалу виконайте тест

# data[].attributes.subject
Для перевірки вивченого матеріалу виконайте тест

# data[].attributes.headline
Для візуалізації та ознайомлення з теоретичним матеріалом проекту використай ментальну карту

# data[].attributes.subject
Для візуалізації та ознайомлення з теоретичним матеріалом проекту використай ментальну карту

# data[].attributes.attachment_link.title
Французька революція - Mind Map

# data[].attributes.attachment_link.description
Переворот 18 брюмера, Наполеон I Бонапарт, битва у м. Ватерлоо 1815, Віденський конгрес, Основні Кампанії наполеонівських воєн, Перша республіка, ’Товариство…

# data[].attributes.headline
Для вивчення основних понять використай інтерактивний словничок(хмара слів)

# data[].attributes.subject
Для вивчення основних понять використай інтерактивний словничок(хмара слів)

# data[].attributes.attachment_link.description
Untitled word cloud art created by Mariakolesnik818

# data[].attributes.headline
Подивись відео та поділись враженнями

# data[].attributes.subject
Подивись відео та поділись враженнями

# data[].attributes.attachment_link.title
НАПОЛЕОНІВСЬКІ ВІЙНИ на пальцях! Частина 1, by Історик Піс (Oversimplified)

# data[].attributes.headline
Переглянь відеоматеріал та вислови свою думку

# data[].attributes.subject
Переглянь відеоматеріал та вислови свою думку

# data[].attributes.attachment_link.title
НАПОЛЕОНІВСЬКІ ВІЙНИ на пальцях! Частина 2, by Історик Піс (Oversimplified)

# data[].attributes.headline
Прочитайте цікаві факти про Наполеона Бонапарта 

# data[].attributes.subject
Прочитайте цікаві факти про Наполеона Бонапарта 

# data[].attributes.attachment_link.title
35 Цікавих Фактів Про Наполеона Бонапарта

# data[].attributes.attachment_link.description
Scribd - это крупнейший в мире социальный сайт для чтения и публикаций.

# data[].attributes.headline
Ознайомтеся з життям Наполеона та напишіть своє враження

# data[].attributes.subject
Ознайомтеся з життям Наполеона та напишіть своє враження

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Жозефіна і Наполеон - пара, що стала історичним прикладом всепоглинаючої пристрасті, непідвладною ні часу, ні розлуки, ні соціальних потрясінь. У вищому світі, при дворі або серед представників аристократії не так часто зустрічаються приклади самовідданої любові. Почуття людей перевіряються на міцність громадською думкою, яка не буває об`єктивною і в більшості випадків засуджує закоханих. Імператор Наполеон і імператриця Жозефіна знаходилися на верхівці суспільної ієрархії, і все ж їхнє кохання було чисте і не підпорядковувалася умовностям. Його не змогли зруйнувати ні ненависть родичів, ні війни, ні смерть.

23 червня 1763 на острові Мартініка в родині французького землевласника народилася Марі Жозефа Роз. У шістнадцять років Жозефіна вийшла заміж за віконта Алекса де Богарне і прожила з ним близько п`яти років, після чого чоловік покинув її, залишивши з двома дітьми. Перший час молода жінка жила безбідно, але незабаром через свою любов до дорогих ювелірних прикрас наробила боргів, її матеріальне становище похитнулося.

15 серпня 1769 року в місті Аяччо (острів Корсика) народився Наполеон - майбутній імператор Франції, полководець і державний діяч. І вже тоді доля приготувала йому зустріч з жінкою, яка стала головною і єдиною любов`ю всього його життя.

Жозефіна і Наполеон знайшли один одного на світському рауті в 1796 році. Іскра взаємного інтересу відразу пробігла між молодими людьми, і через кілька місяців Бонапарт зробив пропозицію своїй обраниці. Однак проти одруження висловилися члени його сім`ї, які вважали Жозефіну легковажною і навіженої авантюристкою. Але закохані продовжували зустрічатися, і 9 березня 1796 року, між ними був укладений шлюб. Обручка Наполеона для Жозефіни містила на внутрішній стороні символічний напис - "Це доля". Великі сапфіри прикрашали тонке ювелірний виріб, знак вірності і невиліковним любові.

Випробування, що випали на долю молодих людей, носило характер жорстокого протистояння сім`ї майбутнього імператора і його обраниці. Коли Жозефіна і Наполеон зустрілися, їй уже виповнилося 32 роки. У жінки було двоє дітей, які і стали каменем спотикання для рідних молодого Бонапарта.

Жозефіна і Наполеон в кінці кінців перестали звертати увагу на підступи родичів і цілком віддалися своєму почуттю. Однак їх медовий місяць тривав всього два дні: Бонапарт, який на той час вже знаходився біля вершини влади, змушений був відправитися в похід. Відносини подружжя взяли епістолярний характер. Листи Наполеона до Жозефіни приходили кожен день, де б Бонапарт не знаходився.

Але нескінченні військові походи незабаром стали провісниками розлуки. Наполеон був щедрий на подарунки, з Єгипту він привіз дружині східні шалі, виткані з найніжнішого кашеміру. Жозефіна, яка на той час стала законодавицею паризької моди, ввела в гардероб кожної француженки єгипетські хустки-шалі. Діяльний характер не дозволяв їй зупинятися на досягнутому. Після модних хусток пішли туфельки на шпильках, потім сандалі, які носять тубільні жінки на островах. І так без кінця.

Наполеон і Жозефіна, історія кохання яких тривала, незважаючи на постійну розлуку, як ніколи потребували один одного, і він, і вона чекали зустрічі. Поки Бонапарт завойовував одну країну за іншою, його дружина цілком віддалася модним "завоюванням". З її легкої руки з`явилися наручні годинники. Раніше жіночі годинники вставлялися в віяла, персні, всілякі кулони і коробочки для пудри. Одного разу Жозефіна замовила в ювелірній майстерні Ніто браслет з годинником. І ця ідея була гідно оцінена. З тих пір пішла мода на наручний годинник в браслетах - на ремінцях або золоті ланцюжки на зап`ясті.

Жозефіна, дружина Наполеона, вважалася модною законодавицею не тільки в жіночому одязі і атрибутиці. Вона, крім усього іншого, була палкою шанувальницею дорогих ювелірних прикрас. Всі гроші, які жінка отримувала на утримання, йшли на покупку коштовностей. Колекція кілець, намист, діадем і брошок, що належала Жозефіні, на момент її смерті в 1814 році оцінювалася в два мільйони франків.

Дуже любила чоловіка Наполеона і дорогі парфуми. До появи на світ легендарної Коко Шанель залишалося ще сто років, але парфумери в Парижі були завжди. Улюбленими квітами Жозефіни були фіалки з їх ледь помітним тонким ароматом. Придворні хіміки і парфумери намагалися створити гаму духів із запахом фіалки. Коли їм це вдавалося, дружина Наполеона була щаслива.

Жозефіна просила чоловіка привезти їй ароматичні масла з кожної країни, де він бував за обов`язком своєї державної діяльності. У неї утворилася велика колекція ароматних флаконів. Запахи, які Жозефіні особливо подобалися, вона просила парфумерів включити в нові парфуми.

Тим часом, Наполеон Бонапарт і Жозефіна бачилися все рідше, а темперамент тридцятип`ятирічної креолки все ж давав про себе знати. Під час однієї з тривалих поїздок чоловіка вона його зрадила. Чутки про це дійшли до Наполеона, і після повернення в Париж він вирішив подати на розлучення.

Але дружина благала про пощаду, і Бонапарт не зміг впоратися зі своєю любов`ю - він пробачив невірну дружину. Наполеон і Жозефіна, влада бажань для яких виявилася сильнішою здорового глузду, продовжували залишатися чоловіком і дружиною.

У 1804 році Франція стала імперією, а Наполеону треба було стати імператором. Перед коронацією Бонапарт заявив, що у його держави буде імператриця, і назвав ім`я Жозефіни. Не забарився справжній бунт з боку родичів Наполеона. Вони спробували зірвати торжество. Довелося до кожної кузини приставити по камергеру, щоб уникнути небажаних сюрпризів.

2 грудня 1804 в Соборі Паризької Богоматері відбулася коронація Наполеона і його дружини. Імператор особисто надів корону на голову коханої жінки. Однак незабаром відносини між ними стали холонути. Все частіше Наполеон задавався питанням "а хто спадкоємець?". Жозефіна, незважаючи на свою молодість, так і не змогла зачати дитину. Були перепробувані всі засоби, але марно.

У серпні 1807 імператриця поїхала на води в надії вилікуватися від безпліддя, а розчарований Наполеон таємно розпорядився про те, щоб йому знайшли наречену королівської крові. Через два роки Бонапарт сповістив дружину про свій намір одружитися з австрійською принцесою Марії Луїзі. Таким чином, Наполеон і Жозефіна, історія яких підійшла до завершення, визнали за благо розлучитися в ім`я Франції.

Незабаром відбувся придворний суд, який повинен був створити юридичну основу для шлюборозлучного процесу. Жозефіна так хвилювалася, що не могла говорити. За неї це робили довірені особи.

"Заради благополуччя великої країни я відпускаю свого Наполеона", - заявила імператриця на засіданні суду. Бонапарт залишив за колишньою дружиною титул коронованої особи, Єлисейський палац, маєток Мальмезон і Мазепу замок. Всі ці подарунки не радували Жозефіну: вона втратила найдорожче, і причому безповоротно. Наполеон їй вже не належав. Але її сліз ніхто не бачив, імператриця усамітнювалася в своїй спальні в маєток Мальмезон, де годинами могла ридати на самоті.

У березні 1810 відбулася одруження імператора з австрійською принцесою. А ще через рік Марія Луїза народила чоловікові спадкоємця, Наполеона Другого.

Тепер Наполеон весь свій вільний від державних справ час приділяв нової дружині. Весільний подарунок він підніс дружині воістину королівський. Це був розкішний ювелірний комплект з діадеми, гребеня і кольє. Все було прикрашено діамантами в кількості 874 штук, смарагдом в 13 каратів і такими ж каменями подрібніше. На діадеми розмістилися рожеві алмази (264 штуки).

Ці прикраси, що колись належали Марії Луїзі, в даний час знаходяться в Паризькому Луврі і оцінюються в 3,7 мільйона доларів.

Однією з найулюбленіших коштовностей Марії Луїзи з подарованих Бонапартом був оригінальний браслет з набором каменів, назви яких по першій букві відповідають імені Марія. Це малахіт, аметист, потім рубін, після нього Iris (кварц) і смарагд (Emerald).

Жозефіна впросила імператора показати їй немовляти. Зустріч відбулася в Булонском лісі, куди дитини привозили на прогулянку. Колишня імператриця обняла хлопчика і сказала: "Коли-небудь ти дізнаєшся про жертву, яку приніс мною заради майбутнього твого і твого батька".

Але ця жертва, на жаль, виявилася марною. Лише через чотири роки, під час Російської кампанії, Наполеон був позбавлений влади і засланий. Законна дружина, Марія Луїза, відмовилася супроводжувати чоловіка, а Жозефіна звернулася до російського царя Олександра Першого з проханням дозволити їй перебувати поруч з любов`ю всього її життя, Наполеоном Бонапартом. Однак колишньої імператриці було відмовлено.

Наполеон і Жозефіна, історія кохання яких закінчилася так трагічно, були розлучені назавжди.

Прощальне звернення до Жозефіни Бонапарт написав 16 квітня 1814 року. "Змиріться, дорога Жозефіна, як це зробив я. Не забувайте про мене. Я завжди буду пам`ятати про Вас ". Через місяць після одержання листа Жозефіна померла.

У березні 1815 Наполеон втік із заслання і з`явився в Парижі. Спроба знову опинитися при владі закінчилася провалом. Бонапарт в очікуванні арешту усамітнився в маєтку Мальмезон, в спальні Жозефіни, і проплакав там кілька безсонних ночей.

Острів Святої Єлени став останнім притулком французького імператора. 5 травня 1821 року він помер. Останнім словом, яке Наполеон вимовив вмираючи, було ім`я його коханої жінки - Жозефіна.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Наполеон і Жозефіна:історія всепоглинаючого кохання

# data[].attributes.attachment_link.description
Жозефіна і Наполеон - пара, що стала історичним прикладом всепоглинаючої пристрасті, непідвладною ні часу, ні розлуки, ні соціа...

# data[].attributes.headline
Опрацюй усний матеріал про французьких радикалістів

# data[].attributes.subject
Опрацюй усний матеріал про французьких радикалістів

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Радикальна партія ( фр. Parti radical) - французька центристська, ліберальна політична партія. Партія має 21 місце із 577 у Національних зборах, 6 місць із 343 у Сенаті та 4 місця із 72 виділених для Франції в Європарламенті (входить до фракції Європейської народної партії).

Заснована в 1901 році як Партія республіканців, радикалів і радикал-соціалістів вона є найстарішою активною політичною партією у Франції. Радикали спочатку були лівою партією, але з появою Французької секції Робітничого Інтернаціоналу (СФІО) в 1905 році, вони посунулись до центру. З тих пір вони більше рухались до правоцентристської політики, ставши одним із засновників партії Союз за французьку демократію (UDF) в 1978 році. У 2002 році вони відійшли від UDF та приєдналися до Союзу за народний рух.

Виходячи з радикальної республіканської лівої традиції, радикальна партія підтримує принципи приватної власності і секуляризму.

Радикальна партія має свої витоки в рядах республіканців у XIX-го століття, які були часто на крайній лівій частині політичного спектру. Її політична філософія знаходилася під сильним впливом масонства, членами якого були найрадикальніші політичні діячі.

У 1843 році під час Липневої монархії радикали групуються навколо Олександра Ледрю-Роллена і Луї Блана. Вони висловилися за демократичні реформи (зокрема, загальне виборче право, свобода преси, право на збори і т. д.) як засіб соціального прогресу. Вони захищали невелику приватну власність, та були проти соціалістичних проектів і великих землевласників.

Радикали взяли важливу роль у революції 1848 року і заснуванні Другої республіки. Протягом декількох місяців, Олександр Ледрю-Роллен був міністром внутрішніх справ у тимчасовому уряді. Тим не менш, консерватори виграли парламентські вибори 1848 року, перші вибори шляхом загального голосування. Репресії у червні 1848 року проти робітничих демонстрацій розчарували лівих прихильників нового режиму. Олександр Ледрю-Роллен отримав тільки 5% голосів у грудні 1848 року на президентських виборах, на яких переміг Луї-Наполеон Бонапарт, який встановив другу Імперію після перевороту 1851 року. Радикали виступили проти режиму Наполеона III та їх лідером у 1868 році став Леон Гамбетт.

Жорж Клемансо був лідером парламентської фракції радикалів з 1881 року і різко критикував колоніальну політику та вимагав підготовки реваншистської війни з Пруссією.

У 1890-х років, Леон Буржуа оновив доктрину радикалів, включивши до неї соціальні реформи, таких як прогресивний прибутковий податок і схеми соціального страхування. Після справи Дрейфуса радикали об'єдналися з іншими республіканцями і деякими соціалістами у кабінеті П'єра Вальдек-Руссо (1899-1902).

У 1901 році було прийнято Закон про право асоціацій і радикали створили свою партію. Партія республіканців, радикалів і радикал-соціалістів була першою великою політичною партією, створеною на національному рівні у Франції, яка контрастувала з попередніми парламентськими групами.

Під час парламентських виборів 1902 року радикали об'єдналися з помірним Демократичним Республіканським Альянсом і з соціалістами у коаліції Лівий блок і стали головною політичною силою. Після відходу міністрів-соціалістів з уряду після Міжнародного соціалістичного конгрес в Амстердамі в 1904 році коаліція розпалася. Тим не менш, радикальна партія залишилася віссю парламентської більшості та уряду. Кабінет на чолі з Жоржем Клемансо (1906-1909) ввів податок на прибуток та пенсію для працівників, але також запам'ятався придушенням промислових страйків.

Для другої половини Третьої республіки (1870-1940), радикали, як правило, представляють антиклерикальних селянських і буржуазних виборців, та як правило, були найбільшою партією в парламенті. Їх лідер до Першої світової війни, Джозеф Кайо, як правило, відоміший своєю пропагандою поліпшення відносин з Німеччиною.

Під час Першої світової війни (1914-1918), радикальна партія була наріжним каменем Священного Союзу і її історичний лідер Жорж Клемансо очолював кабінет з 1917 по 1919 рік. Він мав славу, як "архітектор перемоги", але його стосунки з партією погіршилися і радикали програли парламентські вибори 1919 року.

До кінця першої світової війни радикальна партія, яку став очолювати Едуар Ерріо, була як правило помірною лівоцентристською партією, зіткнулася із зростанням на лівому фланзі соціалістичної Французької секція робітничого Інтернаціоналу (СФІО) і Французької комуністичної партії (ФКП). З цими політичними силами Радикалів об'єднував антиклерикалізм і боротьба за "соціальний прогрес". Але, на відміну від інших лівих партій, Радикали захищали принцип приватної власності. Крім того, радикальна партія зіткнулася із консервативним угрупованнями, які були посилені після Першої світової війни, серед радикалів брали участь в уряді домінували праві політики після виборів 1919 року.

У 1924 році радикали утворили виборчий союз із СФІО: Коаліцію лівих. Вона виграла парламентські вибори 1924 і Едуар Ерріо став головою кабінету. Але тоді радикали почали поступово дрейфувати вправо та перейшли до коаліції "Республіканська концентрація" з консервативніших партій в 1926 році. Через два роки на конгресі в Анже ліве крило партії домоглося виходу радикалів із ​​кабінету і повернення до політики союзу із соціалістами. Едуар Даладьє був обраний лідером партії.

Друга коаліція лівих виграла парламентські вибори 1932, але два її основні учасники не змогли домовитися про спільну програму, і тому СФІО вирішила підтримати другий уряд на чолі з Едуаром Ерріо без участі комуністів. Коаліція розпалася 7 лютого 1934, після організованих напередодні заворушень ультраправих організацій.

В 1936 році перемогу отримав Народний фронт - виборчий альянс соціалістів і комуністів. Було сформовано коаліційний уряд на чолі з лідером соціалістів Леоном Блюмом, в якому радикальні лідери Каміль Шота і Едуар Даладьє (які очолювали ліве і праве крило Радикальної партії, відповідно) займали важливу роль. Вперше у своїй історії радикальна партія отримала менше голосів, ніж СФІО.

Після відставки другого уряду Блюма у квітні 1938 року, Даладьє сформував новий уряд в коаліції з консервативними партіями. Після підписання 23 серпня 1939 пакта Молотова - Ріббентропа між Німеччиною і Радянським Союзом, Даладьє дотримувався антикомуністичної політики, заборонив діяльність ФКП і партійну газету "Юманіте". Крім того, Даладьє почав проводити дедалі правішу політику, зокрема скасував 40-годинний робочий тиждень, що було найпомітнішим досягненням Народного фронту. Даладьє врешті пішов у відставку у березні 1940 року, але взяв участь в уряді Поля Рейно (правоцентристський Демократичний республіканський альянс) як міністр національної оборони і війни.

Після поразки Битви за Францію, французька армія була розчавленою нацистським бліцкригом і французький уряду оголосив Париж "відкритим містом" 10 червня і вилетів в Бордо. У тому ж місяці, Даладьє втік до Марокко.

Після війни, радикальна партія була відновлена, і стали однією з важливих партій Четвертої республіки (1946-1958), але не змогла відновити довоєнні позиції. У перші роки Четвертої республіки партія повернулася до помірної лівої політики під керівництвом П'єра Мендес-Франса, сильного противника французького колоніалізму. Під час його уряду з 1954 по 1955 рік Франції пішла з Індокитаю і підписала угоду про вихід із Тунісу. Мендес-Франс був дуже популярною фігурою. Щоб допомогти відновити Радикальну партію після її дискредитації, він зупинив В'єтнамську війну (1946-1954).

Мендес-Франс сподівався зробити Радикальну партію основною лівоцентристською партією у Франції, скориставшись труднощами СФІО. Консервативніші елементи в партії, на чолі з Едгаром Фором, чинили опір цій політиці, що призвело до відставки уряду Мендес-Франса у 1955 році. Вони розкололи радикальну партію та створили нову правоцентристську партію. Під керівництвом П'єра Мендес-Франса Радикальна партія брала участь у лівоцентристській коаліції Республіканський фронт, яка виграла парламентські вибори 1956 року. До іншого розколу цього разу призвела політика Франції у алжирській війні (1954-1962), та змусила піти Мендес-Франса у відставку з посади лідера партії і партія почала рухатися в чітко консервативному напрямку.

У розпал парламентської нестабільності Шарль де Голль скористався кризою у травні 1958 року, щоб повернутися до влади. Він закликав владу проголосили кінець Четвертої республіки, що за його словами, була дуже слабкою через свій парламентаризм і замінити її на П'яту республіки, гібрид президентсько-парламентської системи спеціально для себе. Радикальна партія підтримала де Голля в цей вирішальний момент, що привело П'єра Мендес-Франса до виходу із партії. Будучи проти проекту конституції де Голля, Мендес-Франс виступає за "ні" на референдумі 28 вересня 1958 року. Однак, нова Конституція була остаточно прийнята і проголошена 4 жовтня 1958.

Радикальна партія перейшла від підтримки уряду в опозицію в 1959 році де залишалася протягом всіх 1960-х років. У союзі зі СФІО в Федерацію демократичних і соціалістичних лівих, вона підтримує Франсуа Міттерана на президентських виборах 1965 року. Ця федерації пізніше розкололася в 1968 році.

1972 року в Радикальній партії відбувся остаточний розкол між лівим і правим крилом. Перше створило власну партію, існуючу досі під назвою Ліва радикальна партія. Решта радикалів, що протистояли як лівим, так і голлістом, спочатку об'єдналися з християнськими демократами в Реформістський рух і на виборах 1974 підтримали президентську кандидатуру Валері Жискар д'Естена. Союз з християнськими демократами незабаром розпався, а в 1978 році Радикальна партія увійшла до створеного Жискаром д'Естеном Союзу за французьку демократію, у складі якого діяла до 2002 року, після чого перейшла в консервативніший Союз за Народний Рух. У цей час радикали являють собою невелику фракцію у складі Союзу за народний рух, все ще виділяючись серед інших консерваторів своїм антиклерикалізмом.

У Сенаті праві і ліві радикали, незважаючи на приналежність до різних партій, все ще засідають у складі єдиної фракції під назвою "Європейське демократичне і соціальне зібрання" ( фр. Rassemblement démocratique et social européen).

Лідер партії Жан-Луї Борлоо був високопоставленим міністром в другому уряді Франсуа Фійона, як міністр екології, енергетики, сталого розвитку та транспорту і державним міністром з 2007 по 2010 роки, коли він вирішив не брати участь у третьому уряді Фійона. Це було вперше з 1974 року, щоб радикали не були представлені в правоцентристському уряді.

# data[].attributes.attachment_link.title
Радикальна партія (Франція) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Радикальна партія ( фр. Parti radical) - французька центристська, ліберальна політична партія. Партія має 21 місце із 577 у Національних зборах, 6 місць із 343 у Сенаті та 4 місця із 72 виділених для Франції в Європарламенті (входить до фракції Європейської народної партії).

# data[].attributes.headline
Ознайомтеся з легендою в історії Франції,  та напишіть чи знали ви про це раніше

# data[].attributes.subject
Ознайомтеся з легендою в історії Франції,  та напишіть чи знали ви про це раніше

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Якщо у них немає хліба, нехай їдять тістечка!" - ми звикли думати, що ці слова сказала безсовісна марнотратниця, французька королева Марія Антуанетта, коли довідалася про те, що людям нічого їсти і у них немає хліба. Однак, виявляється, це всього лише легенда. Ці слова вперше з'явилися у Жан-Жака Руссо в книзі "Зізнання". Письменник вклав ці слова у вуста безіменної принцеси. Цікаво, що в той час сама Марія Антуанетта ще не була навіть французькою королевою і жила в Австрії. Приписали ці слова Марії Антуанетті вже пізніше, тому що комусь дуже хотілося, щоб це промовила саме вона. А насправді існує версія, що знаменита фраза належить Марії Терезії, дружині Людовіка Чотирнадцятого, яка була французькою королевою задовго до Марії Антуанетти.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Немає хліба? Їжте тістечка!" - історія однієї легенди

# data[].attributes.attachment_link.description
"Якщо у них немає хліба, нехай їдять тістечка!" - ми звикли думати, що ці слова сказала безсовісна марнотратниця, французька королева Марія Антуанетта, коли довідалася про те, що людям нічого їсти і у них немає хліба. Однак, виявляється, це всього лише легенда. Ці слова вперше з'явилися у Жан-Жака Руссо в книзі "Зізнання".

# data[].attributes.headline
Прочитайте про постать Марії-Антуаннети 

# data[].attributes.subject
Прочитайте про постать Марії-Антуаннети 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Марія-Антуанетта

нім. Maria Antonia Josepha Johanna

Народилася

2 листопада 1755 Гофбурґ, Внутрішнє місто, Відень, Габсбурзька монархія [4] [1][2][...]

Померла

16 жовтня 1793 [1][5] [2][...] (37 років)

·

Країна

Франція Габсбурзька монархія

Діяльність

аристократка, консортка

Знання мов

і

Титул

королева[d] і

Посада

Родичі

, , і

Брати, сестри

Фердинанд Австрійський Марія Кароліна Австрійська (1748) , Марія Йозефа Австрійська , Марія Кароліна Австрійська , Марія Христина , Марія Анна , Марія Амалія Австрійська , Марія Єлизавета Австрійська , Марія Йоанна Габріела Австрійська , Марія Кароліна , Марія Єлизавета , Йосиф II , Максиміліан Франц Австрійський , Леопольд II , [d] і Карл Йосиф

У шлюбі з

Діти

Марія Тереза ​​Французька , , і

Автограф

Нагороди

Марія-Антуанетта ( фр. Marie-Antoinette, нім. Maria Antonia Josepha Johanna von Habsburg-Lothringen; 1755-1793) - королева Франції, дружина Людовика XVI, дочка Марії Терезії і Франца I. Від початку Французької революції натхненниця контрреволюційних змов та інтервенції. Засуджена Конвентом і страчена на гільйотині.

Марія Антуанетта

Марія-Антуанетта народилася 2 листопада 1755 у Відні й була 15-ю дитиною Марії-Терезії та імператора Франца I Лотаринзького. Ерцгерцогиню назвали на честь Діви Марії, святого Антонія Падуанського, свого старшого брата Йозефа і святого Івана. Усіх попередніх дітей Марія-Терезія народила без будь-яких проблем. Під час пологів останньої доньки виникли серйозні ускладнення, лікарі побоювалися за життя матері. Важкі пологи та землетрус у Лісабоні, який стався 1 листопада 1755 року й забрав багато життів, почали трактувати як погані ознаки для новонародженої. Особливо якщо врахувати той факт, що хрещеними батьками Марії-Антуанетти були король і королева Португалії, хоча їхніми представниками були ерцгерцог Йозеф і ерцгерцогиня Марія-Анна.

Дитинство і юність Марії-Антуанетти пройшли при дворі, в основному в палаці Шенбрунн, у колі великої і люблячої сім'ї, яка однак дотримувалася суворих правил. Уже починаючи з трьох років, подібно до інших жінок її сім'ї, вона мусила носити корсет. Виховання в імператорській родині починалося змалку й базувалося на суворій програмі, розробленій Марією-Терезією спеціально для своїх дітей. До програми занять входили уроки танців, відвідування театральних вистав, уроки історії, живопису, правопису, вивчення теорії управління державою, трохи математики та іноземних мов. Дівчаткам також викладали рукоділля і мистецтво ведення світської бесіди. Сучасники відзначали, що, незважаючи на всі старання, Марія-Терезія не відзначалася великою любов'ю до знань. Дівчинка більше любила ігри ніж заняття, а мати до певного часу не звертала уваги на її освіту. Марія-Антуанетта погано писала німецькою і французькою мовами, її музична освіта не була найкращою (хоча вчителем був сам Ґлюк), знання з історії та географії також були поверховими. За рекомендацією єпископа Орлеанського вихователем їй призначили абата Вермона. Вермон вказував, що у маленької Марії-Антуанетти є шарм, чудовий характер і вміння триматися на публіці. Вермон зазначав:

У неї більше інтелекту, ніж можна було припускати, але, на жаль, через незібраність в свої дванадцять років вона не звикла його концентрувати. Трошки ліні і багато легковажності ускладнюють заняття з нею. Шість тижнів я викладав їй основи витонченої словесності, вона добре сприймає предмет, але мені поки не вдалося змусити її глибше зацікавитися викладеним матеріалом, хоча я і відчуваю що здібності до цього у неї є. Я зрозумів нарешті, що добре засвоює вона лише те, що одночасно і розважає її..

За відгуками осіб, які знали Марію-Антуанетту, вона не прочитала до кінця жодної книги і завжди уникала серйозних розмов.

Союз Габсбургів і Бурбонів

У другій половині XVIII століття австрійські та французькі дипломати прагнули союзу двох династій: Бурбонів і Габсбургів. Запорукою міцності цього союзу мали стати династичні шлюби між 14-ма ерцгерцогами і ерцгерцогинями і нащадками династії Бурбонів, представники якої в той час правили у Франції, Іспанії, в Королівстві Обох Сицилій і Пармі. Цей захід був покликаний поліпшити політичні відносини Австрії з іншими державами та зміцнити її положення у Європі. Французька й австрійська сторони розглядали різні варіанти: передбачалося одружити Людовика XV з принцесою династії Габсбургів, імператора Йосипа II з одною із доньок французького короля. Першим шлюбним союзом між династіями Бурбонів і Габсбургів стало одруження ерцгерцога Йозефа Йосипа II і Марії-Ізабелли Бурбон-Пармської. Наступним був брат Йозефа Леопольд, майбутній імператор Леопольд II, одружився з принцесою Марією-Луїзою Іспанської. Третій син, ерцгерцог Фердинанд Карл, одружився зі спадкоємицею Модени з дому Есте, герцогинею Беатріче Моденською-Есте.

На відміну від успіху шлюбних домовленостей щодо своїх синів, Марія-Терезія з одруженнями доньок виникли численні проблеми. Старша дочка, ерцгерцогиня Марія-Анна, через слабке здоров'я залишилася неодруженою. Плани щодо укладення шлюбного союзу між миловидною ерцгерцогинею Марією-Єлизаветою Австрійською та королем Франції Людовіком XV не здійснилися через те, що та захворіла на віспу. У той час як ерцгерцогиня Марія-Христина Австрійська змогла обрати собі чоловіка, герцога Альберта Саксен-Тешенського, за власним бажанням, ерцгерцогиню Марію-Амалію Австрійську видали в шлюб всупереч її волі з Фердинандом I Бурбон-Пармським. Ерцгерцогині Йоанна-Габріелла і Марія-Йозефа, померли від віспи, таким чином ерцгерцогиня Марія-Кароліна Австрійська зайняла місце нареченої Фердинанда I, короля Обох Сицилій.

Шлюб з Людовиком

Укладення шлюбу між австрійською ерцгерцогинею Марією-Антуанеттою і дофіном Франції мало стати останнім і найграндіознішим союзом між династіями Бурбонів і Габсбургів, а також посилити мир між Францією та Австрією. Марія-Терезія наполегливо домагалася від французького короля офіційної пропозиції. Її надіслали в 1769 році. Після підписання шлюбного договору виявилося, Марія-Антуанетта має значні прогалини в загальних знаннях і не дуже добре володіє французькою мовою. Імператриця запросила вихователів, викладачі танців та іноземних мов, які в найкоротші терміни мали підготувати юну ерцгерцогиню до виконання її обов'язків королеви Франції. З цього моменту і до самого від'їзду Марія-Антуанетта спала в покоях своєї матері.

Неповноцінність чоловіка, ненормальний шлюб зробили Марію-Антуанетту одержимою підвищеною активністю. Вона допізна проводила час на балах і маскарадах, які любила, тому що під маскою її не впізнавали або робили вигляд, що не впізнавали, і спала по кілька годин на добу. Проста схильність до розваг перетворилася на нескінченну гонитву за задоволеннями, що скандалізували увесь двір. За легковажністю Марії-Антуанетти ховалася внутрішня розчарованість, усвідомлення негідного положення, що триває багато років. Королівська сім'я неминуче перебувала у фокусі загальної уваги. Неспроможність короля була прекрасно відома всьому двору і слугувала темою памфлетів, а поведінка Марії-Антуанетти породила чутки про її розбещеність, що поширилися по всій Франції.

При французькому дворі молода і недосвідчена Марія-Антуанетта виділялася здебільшого в негативному плані. Її першою фрейліною призначили мадам Нуальє, жінку досить строгих правил. Проте Марія-Антуанетта, відчуваючи надмірну опіку з боку літньої пані та нудячись від неї, дала їй прізвисько "Мадам Етикет". Звичаї французького двору залишалися чужими принцесі, єдиною людиною, кому вона довіряла і в кого шукала підтримки, був посол Австрії, граф Мерсі д'Аржанто. Марією-Терезією йому була відведена також роль наставника принцеси, крім того він мав тримати імператрицю в курсі всіх подій при дворі. Таким чином виникло знамените листування Мерсі д'Аржанто, яке є безцінною хронікою життя Марії-Антуанетти з її весілля в 1770 році до смерті в 1793 році.

Перші три роки шлюбу вона перебувала під впливом не тільки д'Аржанто, а й трьох неодружених доньок короля - Аделаїди, мадам Вікторії і мадам Софії. Вони використовували наївну і добродушну дофіну в своїх інтригах, спрямованих здебільшого проти фаворитки короля, яка була для трьох сестер небажаною персоною при дворі. Під впливом так званих тіточок Марія-Антуанетта почала негативно ставитися до фаворитки Людовика XV, мадам дю Баррі. Незважаючи на те, що мадам дю Баррі мала великі зв'язки при дворі, дофіна на початку всіляко ухилялася від спілкування з фавориткою. Сама же дю Баррі не могла за етикетом першою заговорити з майбутньою королевою. Тільки після того, як кронпринцеса послухалася поради своєї матері пристосовуватися при дворі, вона адресувала дю Баррі свої знамениті сім слів: "Сьогодні у Версалі щось занадто багато людей!" Це були перші й останні слова з вуст дофіни, адресовані мадам дю Баррі.

Сходження на престол Людовіка XVI зустріли з ентузіазмом: всі сприйняли його як закінчення довгої епохи фаворитизму й очікували змін на краще. Дружина короля мала репутацію милосердної, щедрої і великодушної жінки.

Ставши королевою, Марія-Антуанетта звільнилася від опіки тіток Людовика XVI і своїх гувернанток.

Я дуже всім цим схвильована і ще більше схвильована долею моєї доньки. Доля її буде або блискучою, або глибоко нещасною. Король, міністри перебувають у вкрай скрутному становищі, справи держави заплутані і розладжені, а вона така молода! У неї ніколи не було і, мабуть, ніколи не буде серйозних прагнень.

- писала Марія-Терезія Мерсі д'Аржанто..

Мати закликàла Марію-Антуанетту вести "спокійне та гідне життя" і "докладати всіх зусиль на благо держави" і сподівалася на продовження дружніх відносин між Францією та Австрією заради європейського миру.

В оточення Марії-Антуанетти міг потрапити лише той, хто показав своє вміння розважати її. Ті, хто добре знали королеву, дивувалися, яких нікчемних людей наблизила вона до себе. За деякими винятками це були інтригани, які, користуючись дружбою з королевою, отримували вигідні посади, пільги і дорогі подарунки для себе і своїх родичів. Такою була найближча подруга королеви - графиня де Поліньяк, що походила із зубожілої аристократичної сім'ї. Зліт Поліньяк був стрімким. Усі члени її родини зайняли вигідні посади при дворі. Щорічно це сімейство з королівської скарбниці отримувало близько півмільйона ліврів. Невдовзі королева стає слухняним знаряддям недостойних людей зі свого оточення. Питання про призначення на будь-який пост вирішувала тільки Марія-Антуанетта, за спиною якої стояла Поліньяк.

Марія-Антуанетта грає на арфі

Але винятки все-таки були. Наприклад, визнаний майстер у мистецтві катання на ковзанах шевальє де Сен-Жорж, який був партнером Марії-Антуанетти по льоду. У модній для вищого суспільства того часу розвазі - катанні на ковзанах - з королевою Франції не могла зрівнятися жодна жінка..

Марія-Антуанетта захопилася роллю законодавиці мод. Король збільшив її утримання, але коштів на оплату убрань і прикрас все одно не вистачало. Марія-Антуанетта, знехтувавши королівською забороною, брала участь в азартних іграх. У салон королеви допускалися всі, хто був спроможний вести велику гру, в тому числі люди з поганою репутацією. За повідомленням Мерсі д'Аржанто, в 1778 році королева програла 171344 франків..

Ще однією дорогою іграшкою для королеви став Малий Тріанон. Марія-Антуанетта зробила його своєю резиденцією, куди втекла від версальського етикету, який пригнічував її, з невеликою кількістю обраних. Цим викликала ненависть тих придворних, які не були допущені в її оточення.

Спосіб життя молодої недосвідченої королеви, яка часто порушувала церемоніал версальського двору і з самого початку охрещеної громадою як "австріячка", давав привід до численних наклепницьких вигадок. Історія з намистом королеви надзвичайно зашкодила її репутації і стала приводом для злісних пліток, які охоче приймали на віру. Ревно підтримуючи розбещену, жадібну і фанатично ворожу до будь-яких реформ придворну партію, Марія-Антуанетта значною мірою сприяла падінню Тюрго і Мальзерба; вона відкрито втручалася в політику, підтримуючи інтереси Австрії з приводу подій в Нідерландах і Баварії.

З самого початку революції королева стала запеклим ворогом конституційно-демократичного режиму. При нападі черні на Версаль (5-6 жовтня 1789 року) її життю загрожувала серйозна небезпека. Коли вона переселилася з королем в Тюїльрі, вона спонукала його до рішучих дій та зав'язала відносини з Мірабо для порятунку монархії, але у вирішальний момент усі плани розбилися об ненависть і недовіру Марії до вождя конституційної партії. Невдала спроба втечі 20 червня 1791 значно погіршила становище Марії-Антуанетти і її чоловіка. Вона намагалася прискорити австрійсько-прусське вторгнення щоб порятувати трон і королівську родину, однак це привело до протилежного результату. Коли 10 серпня 1792 Тюїльрійський палац був узятий, вона зберегла спокій і гідність.

Напад черні на Тюїльрі. Марія Антуанетта захищає своїх дітей

Страта Марії-Антуанетти

Через п'ять місяців після страти Людовика XVI революційний Комітет громадського порятунку ухвалив рішення перевести Марію-Антуанетту з донжона замку Тампль в камери вежі Консьєржері на паризькому острові Сіте. Приймаючи це рішення, революційний трибунал розраховував на те, що австрійський уряд негайно почне переговори про закінчення війни. Проте ні Австрія, ні інші європейські держави ніяк не відреагували на це. Зате деякі затяті роялісти почали розробляти план визволення королеви з в'язниці.

Марію-Антуанетту доставили в Консьєнжері 2 серпня 1793 і розмістили в камері, що виходила вікнами на так званий Жіночий двір. Камера була дуже стримано умебльована: ліжко з ложем з ременів, раковина, невеликий столик з ящиком, табуретка і два стільці. На королеві була траурна сукня, і вона мала з собою трохи білизни - білу нічну сорочку, пару батистових блузок, хустки, шовкові панчохи, кілька нічних чепчиків і стрічки. На шиї у неї висів портрет сина і його локон, захований в дитячу рукавичку.

Ні пера, ні паперу у королеви не було, і останні дні вона проводила за читанням і молитвами. Два рази на день їй приносили їжу: о дев'ятій ранку - сніданок (кава або шоколад з булочкою), а в полудень - обід (суп, овочеву страву, дичину або телятину і десерт). Вечеряла Марія-Антуанетта залишками від обіду.

Звичайна ширма відділяла королеву від двох приставлених до неї жандармів. Маркіз де Ружвіль будував плани з організації втечі королеви: задумано було викрасти її під час імпровізованого заколоту. Щоб попередити королеву, маркіз "випадково" зронив футляр від окулярів, в якому лежала записка з викладом плану. Прочитавши записку, Марія-Антуанетта розірвала її на шматочки і надряпала шпилькою на клаптику паперу: "Довіряюсь вам. Зроблю як ви сказали". Цю записку вона дала жандарму з проханням передати її кому треба, але охоронець тут же повідомив своєму начальству про підготовку втечі королеви. Після цього була посилена охорона її камери і прискорені терміни судового процесу. 14 вересня її перевели в іншу камеру.

Наступного дня, 16 жовтня о 4:00 ранку, був зачитаний одноголосно прийнятий вирок до вищої міри покарання. Після читання вироку кат Шарль Анрі Сансон постриг наголо королеву і надів їй кайдани на відведені за спину руки. Марія-Антуанетта у білій пікейній сорочці, з чорною стрічкою на зап'ястях, з хусткою з білого мусліну, накинутою на плечі, і з чепчиком на голові, в лілових туфлях, що означало милосердя до народу Франції, сіла у візок ката.

Пізніше її родичку Марію Луїзу видали в шлюб з Наполеоном Бонапартом для укладення вічного миру між Францією та Австрією.

1. ↑ International Music Score Library Project - 2006.

2. - Dr. Constant v. Wurzbach Habsburg, Maria Antonia (Königin von Frankreich) // Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich: enthaltend die Lebensskizzen der denkwürdigen Personen, welche seit 1750 in den österreichischen Kronländern geboren wurden oder darin gelebt und gewirkt haben Wien: 1856. - Vol. 7. - S. 30.

3. Цвейг С. Мария-Антуанетта. Портрет ординарного характера / Мария Стюарт. Мария-Антуанетта. - М.: Мысль, 1992, с.с. 361-362. ISBN 5-244-00654-1

4. Цвейг С. Мария-Антуанетта. Портрет ординарного характера / Мария Стюарт. Мария-Антуанетта. - М.: Мысль, 1992, с.с. 430-431. ISBN 5-244-00654-1

5. Виктор Рыжкин. Ледовая сюита. - М.: Физкультура и спорт, 1975, с. 11

6. Шоссинан-Ногаре Г. Повседневная жизнь жён и возлюбленных французских королей. - М.: Молодая гвардия, 2003, с. 236 ISBN 5-235-02521-0

Prudhomme, "Les crimes de M.-A." (П., 1793; революционная брошюра);

мемуары г-жи Кампан (XIV, 213);

Goncourt, "Histoire de M.-A." (П., 1863);

Huard, "Mémoires sur M.-A." (Пар., 1865);

Chembrier, "M.-A., reine de France" (Пар., 1871);

Lescure, "M.-A. et sa famille" (П., 1872);

Yonge, "Life of M.-A." (Л., 1878);

Schwarz, "Mirabeau und M.-A." (Базель, 1891);

Stefan Zweig, "Marie Antoinette: Bildnis eines mittleren Charakters", Leipzig, 1932;

Стефан Цвейг, "Мария-Антуанетта: портрет ординарного характера", Москва, 1990.

Антония Фрэзер, "Мария-Антуанетта. Жизненный путь"; Москва, изд-ство "АСТ", 2007;

Максим de la Rocheterie ("Histoire de M.-A.", П., 1890);

Nolhac, "La reine M.-A." (П., 1890), доведено лишь до 5 октября 1789 г.

Издания писем М. - Фогта фон Гунольштейна ("Correspondance inédite de M.-А.", П., 1864) и Фёлье де Конша ("Louis XVI, M.-A. et m-me Elisabeth", 1864-73) - подделки;

вполне подлинны перечисленные в т. II, стр. 140, издания Альфреда фон Арнета и издание de la Rocheterie и de Beaucourt, "Lettres de M.-Antoinelle" (1895, т. I).

Imbert de Saint-Amand, "La cour de M.-Antoinette" (П., 1895);

Prölls, "Königin M.-Antoinette" (Лпц., 1894).

# data[].attributes.attachment_link.title
Марія-Антуанетта - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Марія-Антуанетта нім. Maria Antonia Josepha Johanna Народилася 2 листопада 1755 Гофбурґ, Внутрішнє місто, Відень, Габсбурзька монархія [4] [1] [2] [...] Померла 16 жовтня 1793 [1] [5] [2] [...]

# data[].attributes.headline
Поділись враженнями у підсумковій анкеті

# data[].attributes.subject
Поділись враженнями у підсумковій анкеті