# data[].attributes.headline
Посилання на онлайн уроки з Захисту України для учнів 10 - 11 класів. Вчитель: Беспалов Роман Григорович 

# data[].attributes.subject
Посилання на онлайн уроки з Захисту України для учнів 10 - 11 класів. Вчитель: Беспалов Роман Григорович 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Meet doesn't work on your browser

To join the video meeting

Visit meet.google.com in Google Chrome, Mozilla Firefox, or Microsoft Edge

To install and use Meet on a mobile device, go to

or the

# data[].attributes.attachment_link.description
Real-time meetings by Google. Using your browser, share your video, desktop, and presentations with teammates and customers.

# data[].attributes.headline
Посилання на підручник  Захист України 10 клас 

# data[].attributes.subject
Посилання на підручник  Захист України 10 клас 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Астон, Тернопіль

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Гудима А. та ін.

# data[].attributes.attachment_link.title
Підручник Захист Вітчизни 10 клас Гудима 2018. Скачать (завантажити) учебник - читать онлайн

# data[].attributes.attachment_link.description
Підручник Захист Вітчизни 10 клас Гудима ❤ 2018. Скачать (завантажити) учебник ✅ читать онлайн на телефоне

# data[].attributes.headline
Посилання на підручник Захист України 11 клас  (хлопці) 

# data[].attributes.subject
Посилання на підручник Захист України 11 клас  (хлопці) 

# data[].attributes.attachment_link.title
Підручник Захист Вітчизни 11 клас Гудима 2019. Скачать (завантажити) учебник - читать онлайн

# data[].attributes.attachment_link.description
Підручник Захист Вітчизни 11 клас Гудима 2019 ❤ (для хлопців). Скачать (завантажити) учебник ✅ читать онлайн на телефоне

# data[].attributes.headline
Посилання на підручник Захист України (дівчата) 11 клас

# data[].attributes.subject
Посилання на підручник Захист України (дівчата) 11 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
Підручник Захист Вітчизни 11 клас Гудима 2019 (Основи медичних знань). Скачать (завантажити) учебник - читать онлайн

# data[].attributes.attachment_link.description
Підручник Захист Вітчизни 11 клас Гудима 2019 ❤ Основи медичних знань. Скачать (завантажити) учебник ✅ читать онлайн на телефоне

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут.

Що вам відомо про непрямий масаж серця (зокрема, з уроків "Основи здоров'я" і "Біологія")?

Вам уже відомо, що найважливішим методом, який сприяє виживанню постраждало го із раптовою зупинкою кровообігу, є непрямий масаж серця.

Його здійснюють шляхом натискання на грудну клітку з певною глибиною і частотою. Під час натискання на грудну клітку щоразу із серця витискається порція крові. За цих умов зростає тиск в судинній системі, який на мінімальному рівні забезпечує доставку кисню до серцевого м'яза і мозку.

Отже, якщо в дорослого постраждалого немає ознак життя (він непритомний і не дихає), розпочніть натискання грудної клітки згідно із поданою нижче послідовністю.
Іл. 48.1. Визначення місця натискання на грудній клітці Іл. 48.2. Розташування основи долоні у визначеній точці натискання Іл. 48.3. Розташування рук на грудній клітці постраждалого Іл. 48.4. Техніка натискання на грудну клітку Іл. 48.5. Розташування руки за непрямого масажу серця дитині 1-8 років
* Станьте на коліна біля постраждалого.

* Знайдіть середину грудної клітки постраждалого (іл. 48.1) і покладіть основу долоні однієї руки у визначену точку натискання (іл. 48.2).

* Покладіть зап'ястя другої руки на тильний бік кисті першої руки (іл. 48.3).

* Нахиліться над постраждалим, не згинайте руки в ліктях і натискайте всім тілом на глибину 5-6 см 30 разів поспіль (іл. 48.4).

* Після кожного натискання дайте змогу грудній клітці розправитися й повернутися у вихідне положення, не відривайте рук від грудної клітки.

* Повторюйте натискання з частотою у межах 100-120 натисків за хвилину (трохи менше, ніж 2 натиски за секунду).

* Час натискання і повернення грудної клітки до вихідної форми мають бути однаковими.

Зменшення глибин натиску чи частоти натискань негативно впливає на виживання постраждалих!

В осіб різного віку є особливості непрямого масажу серця (табл. 48.1).
Таблиця 48.1 Особливості натискань на грудну клітку в людей різного віку Іл. 48.6. Варіанти розташування рук і непрямий масаж серця немовляті
Застосовуючи сучасні манекени для СЛР зі зворотним зв'язком, ви зможете сформувати навички ефективного непрямого масажу серця в осіб різних вікових груп, застосовуючи відповідну глибину і частоту натискань на грудну клітку.

Однак запам'ятайте, що протягом півроку ця навичка, як елемент м'язової пам'яті, у більшості людей забувається. Тому потрібно систематично її поновлювати в тренувальному центрі.

1. У чому полягає важливість якісного натискання на грудну клітку під час раптової зупинки серця?

2. Як правильно розташувати руки на грудній клітці під час непрямого масажу серця в осіб різного віку?

3. З якою глибиною здійснюють натискання на грудну клітку під час непрямого масажу серця в осіб різного віку?

4. З якою частотою здійснюють натискання на грудну клітку під час непрямого масажу серця в осіб різного віку?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Непрямий масаж серця як спосіб відновлення діяльності серцево-судинної системи, методика його виконання - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут. Що вам відомо про непрямий масаж серця (зокрема, з уроків "Основи здоров'я" і "Біологія")? Вам уже відомо, що найважливішим методом, який сприяє виживанню постраждало го із раптовою зупинкою кровообігу, є непрямий масаж серця. Його здійснюють шляхом натискання на грудну клітку з певною глибиною і частотою.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цей контент створено завдяки Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Штучне дихання та його різновиди. Методика та техніка проведення штучної вентиляції легень - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Штучне дихання та його різновиди. Методика та техніка проведення штучної вентиляції легень - Базова підтримка життя - Домедична допомога - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут.

Через які органи людини рухається повітря під час вдиху?

Забезпечення прохідності дихальних шляхів є ключовим елементом надання домедичної допомоги і здійснюється перед визначенням наявності дихання. Пригадайте з минулого заняття: дихання ми визначаємо шляхом прикладання власного вуха до дихальних шляхів постраждалого з метою почути шум видихуваного повітря, краєм ока побачити рухи грудної клітки та відчути тепло і вологість видихуваного повітря.
Іл. 46.1. Схема перекривання дихального горла в положенні непритомного постраждалого на спині Іл. 46.2. Туалет ротової порожніти
Звичайно, якщо дихальні шляхи будуть непрохідними, ви об'єктивно не встановите наявність або відсутність дихання. Тому універсальний алгоритм домедичної допомоги вимагає перед визначенням дихання забезпечити прохідність дихальних шляхів.

Що стає на перешкоді повітря під час вдиху і видиху?

По-перше, якщо постраждалий непритомний і лежить на спині, під впливом сили земного тяжіння в нього зміщуватимуться м'язи язика назад і перекриватимуть вхід у дихальне горло (іл. 46.1).

По-друге, перешкодою на шляху руху повітря під час дихання можуть стати сторонні предмети, які потрапили в дихальне горло під час вдиху (їжа, дрібні іграшки, монети, цукерки, жуйка тощо).

По-третє, у непритомних осіб часто виникає блювання, тому непрохідність дихальних шляхів може бути викликана блювотними масами.

Потрібно всіляко застерегти потрапляння блювотних мас у дихальні шляхи постраждалого. Часто після цього виникає запалення легень, яке може призвести до смерті.

По-четверте, у постраждалого, який потонув, у дихальні шляхи потрапляє вода, намул, водорості.

І нарешті, при запальних захворюваннях ротоглотки, особливо після сну, у дихальному горлі може накопичуватися надмірна кількість слизу, який виділяється епітелієм верхніх дихальних шляхів. У певних випадках, він може перешкоджати диханню.

Також перешкоджати диханню можуть фрагменти травмованих м'яких тканин ротової порожнини й глотки, а також уламки нижньої та верхньої щелепи.

Тому під час первинного обстеження після проведення контролю кровотечі та (за наявності) її усунення, ви маєте забезпечити постраждалому прохідність верхніх дихальних шляхів. Якщо постраждалий лежить на спині, розкрийте йому рот і здійсніть туалет ротової порожнини. Видаліть пальцем, обмотаним носовою хустинкою чи бинтом, помітні сторонні предмети, кров'яні згустки, слиз, блювотні маси (іл. 46.2).

За наявності сторонньої рідини (кров, вода) одночасно голову і тулуб поверніть у правий чи лівий бік, відтягуючи вказівним пальцем кут рота вниз, що полегшує самостійне витікання рідини з ротової порожнини.

У разі часткового закриття верхніх дихальних шляхів язиком, що запав, чи стороннім тілом характерним є шумне дихання з підсиленням звуку під час вдиху. За повної непрохідності дихальних шляхів, яка щойно виникла, під час кожної спроби зробити вдих втягуються м'язи шиї, міжребер'я та черевна стінка, однак дихальні шуми не прослуховуються і не відчувається рух повітря.

Після огляду ротової порожнини та її очищення в постраждалого (без підозри на травму голови й шиї) закиньте голову назад і підійміть підборіддя, як зображено на іл. 46.3. За цих умов язик не закриває вхід у дихальне горло, пропускаючи повітря.

Підкладання під голову постраждалого подушки або інших предметів, що категорично заборонено, повністю закриє вхід у дихальні шляхи!

Якщо є підозра на травму голови та шиї, необхідно ощадно маніпулювати з головою та шийним відділом хребта. Забезпечити прохідність дихальних шляхів можна шляхом висування нижньої щелепи вперед без закидання голови (іл. 46.4).
Іл. 46.3. Забезпечення прохідності дихальних шляхів методом закидання голови та підняття підборіддя за умови відсутності підозри на травму голови та шиї Іл. 46.4. Забезпечення прохідності дихальних шляхів методом висунення нижньої щелепи вперед за підозри наявності травми голови та шиї: а - вигляд збоку; б - вигляд згори
Травму голови й шиї підозрюють у всіх випадках ДТП, падіння з висоти, травмування на воді та спортивної травми.

Якщо постраждалий лежить на животі, а голова повернута вбік, огляньте ротову порожнину й видаліть сторонні тіла. У такому положенні немає потреби закидати голову чи виводити нижню щелепу, оскільки язик не може запасти. Але зверніть увагу на положення підборіддя стосовно грудини. Якщо голова нагнута до грудини, це перешкоджає прохідності ДШ. У такому разі голову повільно розігніть так, щоб між підборіддям і грудиною вмістився кулак. Тепер дихальні шляхи стають прохідними.

У потопельників немає потреби проводити якісь особливі методи очищення верхніх дихальних шляхів. Усе виконується за вказаними загальними правилами.

Ви можете очистити дихальні шляхи тільки від видимих предметів, які перебувають у ротовій порожнині та глотці.

1. Чому важливо відновити прохідність ВДШ перед визначенням наявності дихання?

2. Назвіть основні причини непрохідності дихальних шляхів у постраждалих.

3. У чому полягає туалет ротової порожнини?

4. Які дії виконують у разі наявності в ротовій порожнині та глотці рідини?

5. Як забезпечити прохідність ВДШ у постраждалого: а) без підозри на травму голови і шиї; б) з підозрою на травму голови та шиї? Відповідь проілюструйте.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Техніка забезпечення прохідності верхніх дихальних шляхів - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут. Через які органи людини рухається повітря під час вдиху? Забезпечення прохідності дихальних шляхів є ключовим елементом надання домедичної допомоги і здійснюється перед визначенням наявності дихання.

# data[].attributes.headline
03.05.2023 11 клас Проникні поранення грудей

# data[].attributes.subject
03.05.2023 11 клас Проникні поранення грудей

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Новини Тернополя 20 хвилин

# data[].attributes.attachment_link.title
Як допомогти при поранені грудної клітки

# data[].attributes.headline
26.04.2023 11 клас Відновлення та забепечення прохідності дихальних шляхів 

# data[].attributes.subject
26.04.2023 11 клас Відновлення та забепечення прохідності дихальних шляхів 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Рівне Вечірнє

# data[].attributes.attachment_link.title
Відновлення прохідності дихальних шляхів

# data[].attributes.headline
03.05.2023 10 клас Основні правила та порядок проведення реанімації

# data[].attributes.subject
03.05.2023 10 клас Основні правила та порядок проведення реанімації

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цей контент створено завдяки Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Основні правила та порядок проведення реанімації - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Основні правила та порядок проведення реанімації - Базова підтримка життя - Домедична допомога - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут.

Чи є обов'язком кожного з нас уміти надати домедичну допомогу? Чому?

Невідкладний стан людини - це раптове погіршення фізичного або психічного здоров'я, яке становить пряму й невідворотну загрозу житло та здоров'ю людини або інших людей і виникає через хвороби, травми або з інших внутрішніх чи зовнішніх причин.

Домедична допомога є важливим елементом системи екстреної медичної допомоги, яку на професійному рівні здійснюють працівники виїзних бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги (бригад ЕМД). Вам вони відомі. Карети ЕМД мчать вашим містом або селом, поспішаючи на виклик до хворої чи постраждалої людини.

Важливість домедичної допомоги зумовлена тим, що допомогу постраждалому надають свідки на місці події - на території, у приміщенні або будь-якому іншому місці перебування людини в невідкладному стані.

Таким свідком події можете бути і ви. Удома, на вулиці, у школі, на відпочинку та будь-де на ваших очах людині може стати недобре, вона може постраждати внаслідок ДТП, утопления, падіння з висоти, отруєння тощо. Завдяки високому рівню обізнаності та практичної підготовки ви не будете безпорадними й зможете надати домедичну допомогу - урятувати та зберегти життя людини в невідкладному стані й мінімізувати наслідки впливу такого стану на її здоров'я.

Ви розпочинаєте вивчення домедичної допомоги з найскладнішої ситуації, яка може виникнути, - раптової зупинки серця. Що швидше ви прийдете на допомогу, то більше шансів у постраждалого вижити.

Сукупність дій, які треба виконати за умов раптової зупинки серця, називають серцево-легеневою реанімацією (СЛР). Якщо розпочати СЛР одразу після зупинки серця, шанси відновити його роботу сягають понад 85 %, а за 10 хв - уже менше 10 %.

Ураховуючи важливість проблеми, була розроблена певна послідовність дій у разі раптової зупинки серця, яка забезпечує найбільшу ймовірність виживання постраждалих і яка отримала світове визнання. Її назвали "ланцюжком виживання" (Іл. 44.1).
Іл. 44.1. "Рятувальний ланцюжок" у разі раптової зупинки серця
Перша ланка "ланцюжка виживання" має забезпечити вчасне розпізнавання загрози раптової зупинки серця та вчасний виклик на допомогу бригади ЕМД.

Раптовій зупинці серця передують ознаки погіршення загального стану людини. Часто це пов'язано з хворобами серця. Якщо раптово з'явився дискомфорт чи тривалий стискаючий біль посередині грудної клітки, який не зникає під час відпочинку й віддає в нижню щелепу або ліву руку; якщо людина скаржиться на загальну слабкість, відчуття смерті, запаморочення, пітливість, порушення ритму серцевої діяльності, негайно викликайте бригаду ЕМД, зателефонувавши "103" або "112".

Своєчасний виклик бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги у випадку гострого серцевого нападу може запобігти раптовій зупинці серця!

Друга ланка "ланцюжка виживання" наголошує на потребі раннього проведення СЛР. Як тільки ви констатували, що в постраждалого виникла раптова зупинка серця й бригада ЕМД викликана, негайно розпочинайте заходи СЛР, а саме - натискання на грудну клітку. Ця маніпуляція не вимагає додаткового обладнання і залежить лише від вашого уміння. Ефективне натискання на грудну клітку дещо компенсує роботу серця.

Стискання серця через грудну клітку сприяє викиду мінімального об'єму крові, який забезпечить киснем серце та мозок людини!

Завдяки натисканню на грудну клітку ви виграєте час до моменту прибуття бригади ЕМД або до моменту, коли вам принесуть автоматичний зовнішній дефібрилятор (АЗД). І в першому, і в другому випадку, попри натискання на грудну клітку, якнайшвидше необхідно повести електричну дефібриляцію. Електрична дефібриляція полягає в забезпеченні проходження через серцевий м'яз електричного імпульсу, який зупиняє хибну роботу м'яза й створює умови для відновлення ритму та "насосної" функції серця.

Саме тому третя ланка "ланцюжка виживання" вимагає ранньої дефібриляції. Для вас і всіх інших немедичних працівників у багатьох країнах Європи й Америки в місцях скупчення людей (в аеропортах, залізничних вокзалах, на автобусних зупинках, у театрах тощо) розміщені для вільного доступу АЗД. Це зроблено саме з метою проведення ранньої дефібриляції, яку може виконати за допомогою АЗД будь-яка підготовлена людина. З роботою АЗД ознайомитеся й ви.
Рання дефібриляція - це найважливіший елемент СЛР!
Якщо СЛР вами чи бригадою ЕМД проведена успішно, пацієнт підлягає обов'язковому обстеженню та лікуванню, починаючи з карети екстреної (швидкої) медичної допомоги, закінчуючи високоспеціалізованою допомогою в профільному відділенні лікарні. На це вказує четверта ланка "ланцюжка виживання".

Усі пацієнти, у яких сталася раптова зупинка серця і які вижили після СЛР, підлягають госпіталізації, щоб з'ясувати причину раптової зупинки кровообігу, провести ефективне лікування та запобігти повторення зупинки серця.

Зазначена послідовність надання допомоги не є випадковою. Вона побудована на основі наукового аналізу результатів лікування багатьох тисяч випадків раптової зупинки серця і пропонує найефективнішу послідовність дій як для немедичних, так і для медичних працівників.

Якщо ви стали свідком раптової зупинки серця в дорослого, послідовність ваших дій відображена на іл. 44.2.
Іл. 44.2. .Алгоритм дій під час проведення серцево-легеневої реанімації
1. У чому полягає сутність домедичної допомоги?

2. Дайте визначення поняттю "невідкладний стан людини".

3. Що називають серцево-легеневою реанімацією?

4. Які ознаки людини можуть передувати раптовій зупинці серця?

5. Чому постраждало му із зупинкою серця слід провести електричну дефібриляцію?

6. У чому полягає сутність "ланцюжка виживання"?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Рятувальний ланцюжок у разі раптової зупинки серця. Алгоритм дій проведення серцево-легеневої реанімації - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут. Чи є обов'язком кожного з нас уміти надати домедичну допомогу? Чому? Невідкладний стан людини - це раптове погіршення фізичного або психічного здоров'я, яке становить пряму й невідворотну загрозу житло та здоров'ю людини або інших людей і виникає через хвороби, травми або з інших внутрішніх чи зовнішніх причин.

# data[].attributes.headline
21.04.2023 10 клас Надзвичайні ситуації, які характерні для регіону. Потенційно небезпечні об’єкти міста (району). Попередження виникнення НС

# data[].attributes.subject
21.04.2023 10 клас Надзвичайні ситуації, які характерні для регіону. Потенційно небезпечні об’єкти міста (району). Попередження виникнення НС

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Поміркуйте й скажіть, чи є у вашому місті (селі) потенційно небезпечні об'єкти. Чи можна попередити виникнення НС, пов'язаних з ними?

Вам уже частково знайомі описи надзвичайних ситуацій, які можуть виникнути в Україні. Кожна з НС призводить до негативних наслідків для життєдіяльності населення та суб'єктів господарювання. Деякі НС можуть трапитися в будь-якому регіоні (ДТП, більшість стихійних лих), інші НС - тільки в певній місцевості (лавини та селі трапляються тільки в горах, певні виробничі аварії - тільки на певних об'єктах).

Вивчення можливих надзвичайних подій, характерних для певної місцевості, дає змогу диференційовано й спрямовано братися до розробки та здійснення заходів, які можуть пом'якшити наслідки аварій, катастроф та стихійного лиха.

Можливість виникнення НС техногенного характеру більша в тих регіонах, де більша техногенна навантажсність території, тобто більша кількість об'єктів народного господарства: підприємств, трубопроводів, транспорту, які можуть бути причиною аварій. Деяких з них називають потенційно небезпечнішії об'єктами (ПНО), тобто такими, на яких використовують, виготовляють, переробляють, зберігають чи транспортують небезпечні речовини та біологічні препарати.

Небезпечнішії називають біологічні, хімічні, токсичні, вибухові, окислювальні, займисті речовини. До біологічних препаратів належать речовини біологічного походження, що небезпечні для життя і здоров'я людей та довкілля.
Є об'єкти, на яких наявна реальна загроза виникнення аварії внаслідок порушення умов експлуатації (наднормативний викид небезпечних речовин, пожежа, вибух тощо). Вона може призвести до небезпечної події або надзвичайної ситуації техногенного характеру. З метою захисту від таких аварій, населення має знати фактори ураження кожної з них. Потенційно небезпечними об'єктами вважають:
* хімічні підприємства та виробництва;

* військові об'єкти та підприємства з виробництва вибухових речовин і боєприпасів;

* підприємства та установи, що мають виробництво ядерних матеріалів (радіоактивні відходи), використовують та зберігають їх;

* підприємства з виробництва та постачання електричної та теплової енергії;

* металургійні, машинобудівні та металообробні підприємства й виробництва;

* підприємства з видобування руд та нерудних копалин;

* підприємства з виробництва будівельних матеріалів;

* підприємства з обробки деревини;

* підприємства легкої промисловості;

* підприємства з виробництва та обробки тваринних продуктів;

* підприємства з виробництва харчових продуктів та смакових речовин;

* санітарно-технічні споруди комунального призначення;

* гідроспоруди; об'єкти транспорту; трубопроводи та споруди на них; заправні станції;

* сховища газу, нафти і нафтопродуктів; склади небезпечних та шкідливих речовин;

* об'єкти водопостачання та водовідведення.

За видом небезпечних речовин, що їх використовують у виробничому процесі, потенційно небезпечні об'єкти поділяють на: а) вибухо-пожежонебезпечні (ВПНО); б) хімічно небезпечні (ХНО); в) радіаційно небезпечні (РНО).

Вибухо-пожежонебезпечні об'єкти - це виробництва вибухових (тротил, тетрил, гексоген тощо) і займистих речовин, нафтопереробні підприємства, млинарські комбінати та елеватори, деревообробні та інші підприємства, що використовують або виробляють вибухові та займисті речовини (іл. 43.1). Аварії на таких підприємствах спричиняють пошкодження та знищення матеріальних цінностей, травмування і загибель людей.
Іл. 43.1. Нафтобаза Іл. 43.2. ПАТ "ДНІПРОАЗОТ" Іл. 43.3. Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат Іл. 43.4 Лисичанський нафтопереробний завод
Хімічно небезпечними є підприємства хімічної (іл. 43.2), целюлозно-паперової (іл. 43.3), нафтопереробної (іл. 43.4), металургійної промисловості; пов'язані з виробництвом добрив, соди, кислот; з великими запасами сильнодіючих отруйних речовин (СДОР) і транспортні магістралі для їх перевезення. На таких підприємствах є також накопичувані, у яких збираються забруднені води, які можуть заподіяти значної шкоди довкіллю.

У разі аварії на хімічно небезпечному об'єкті з розливом СДОР утворюється зона хімічного зараження, яка охоплює місце розливу СДОР і територію, над якою поширилася хмара зараженого повітря з концентрацією, яка призводить до ураження. Найімовірнішими СДОР, спроможними викликати масові отруєння, необхідно вважати хлор, аміак, азотну кислоту, оксиди азоту, чадний газ, сірчистий ангідрид, сірковуглець, синильну кислоту, деякі інсектициди та ряд інших сполук.

СДОР спроможні призвести до уражень не тільки людей, але й тварин, рослин, території, спричинивши серйозні екологічні наслідки. СДОР можуть проникати в організм через дихальні шляхи, шкірні покриви, слизові оболонки очей і шлунково-кишкового тракту, надходячи з їжею або водою.
Іл. 43.5 Рівненська АЕС
Радіаційно небезпечними об'єктами є атомні електростанції (АЕС) (іл. 43.5), виробництва ядерного палива, переробки та поховання радіоактивних відходів тощо. Аварії на таких об'єктах супроводжуються викидом радіоактивних речовин (РР) в атмосферу, що спричиняють радіоактивне зараження (РЗ) повітря, місцевості, водоймищ, рослинності. Такі аварії називають радіаційними. Наслідком РЗ може бути опромінення людей у дозах, що перевищують норми радіаційної безпеки. Люди і тварини, що опиняються в межах зони радіоактивного ураження, як правило, отримують радіоактивні ураження різної тяжкості. У разі великих аварій вони охоплюють великі території, які можуть бути повністю виведені на тривалий час із господарчого обігу. Прикладом цього є аварія на Чорнобильській АЕС в 1986 р. з дуже важкими наслідками не тільки для економіки країни, але і для життя і здоров'я людей, тваринного і рослинного світу, усього довкілля.

За функціональними ознаками ПНО поділяють на гідротехнічні споруди, водосховища, об'єкти енергетики, нафто-, газо-, аміакопроводи, підприємства металургійної, вугільнодобувної промисловості, полігони для зберігання твердих побутових відходів, тваринницькі комплекси, транспортні комунікації тощо. Загалом Державний реєстр України містить дані про понад 24 тис. потенційно небезпечних об'єктів.

Гідротехнічні споруди призначені для використання водних ресурсів і для боротьби зі шкідливим впливом водної стихії. Це греблі (іл. 43.6), дамби, вали, канали, шлюзи (іл. 43.7), трубопроводи, тунелі, моли, водосховища, хвостосховища (іл. 43.8) та інші інженерні споруди, які призначені для отримання електроенергії, покращення судноплавства або лісосплаву, забору води для водопостачання чи зрошення.

Хвостосховище - це гідротехнічна споруда, яка призначена для складування або захоронения радіоактивних, токсичних та інших відходів і збагачення корисних копалин.
Іл. 43.6. Гребля Іл. 43.7. Шлюзи Іл. 43.8. Хвостосховище
Потенційно небезпечними є гідротехнічні споруди, на яких можливі гідродинамічні аварії. Вони виникають через пошкодження або руйнування гребель, при цьому накопичена потенціальна енергія водосховища вивільнюється у вигляді хвилі прориву.

Маючи величезну енергію, хвиля прориву поширюється річковою долиною на сотні кілометрів, утворюючи широкий осередок ураження з руйнуванням будівель і споруд, інфраструктури, завданням збитків довкіллю, загибеллю людей і тварин.

У разі розташування в зоні дії хвилі прориву радіаційно і хімічно небезпечних об'єктів можливе утворення зон і осередків хімічного і радіоактивного зараження. Можливі пожежі та вибухи внаслідок руйнування пожежо- і вибухонебезпечних об'єктів, пожежі в будівлях і спорудах в результаті короткого замикання в електричних мережах.

Водосховища в Україні створювали, щоб запобігти повеням, які завдавали величезних збитків; для регулювання стоку річок Дніпра (іл. 43.9), Дністра, Південного Бугу, Сіверського Дінця тощо; для забезпечення країни водою. Але в разі прориву греблі можуть бути затоплені міста та села, розташовані нижче. Імовірне накопичення радіоактивного забруднення, як це було на Київському водосховищі після аварії на ЧАЕС.
Іл. 43.9. Кременчуцьке водосховище Іл. 43.10. Нафтопровід Одеса - Броди Іл. 43.11. Нафтоперекачувальна станція (Одеса - Броди)
Нафто-, газо-, аміакопроводи. На території країни створено розгалужену мережу нафтопродукто- і газопроводів, (іл. 43.10, іл. 43.11). Більшість із них побудована дуже давно, труби й обладнання їхні спрацьовані. Щорічно фіксують по кілька аварій, що призводять до викидів нафтопродуктів і газу, завдаючи збитки водному та сільському господарствам.

Підприємства металургійної промисловості (іл. 43.12). Такі підприємства забруднюють атмосферу викидами оксидів азоту, вуглецю, сірчаного ангідриду, пилу, сажі та інших шкідливих речовин. А вода, яка використовується для охолодження, забруднюється механічними речовинами, нафтопродуктами, сульфатами, хлоридами та іншими хімічними речовинами. На цих підприємствах завжди є накопичувані, у яких збираються великі об'єми відходів виробництва. У діяльності таких підприємств слід передбачити можливі аварійні ситуації, які можуть призвести до значних людських і матеріальних утрат, та робити все необхідне для їх запобігання.

До потенційно небезпечних об'єктів енергетики належать теплові електростанції (іл. 43.13), теплоелектроцентралі, газоперекачувальні станції, котельні тощо, які забруднюють повітря сірчаним ангідритом, оксидами вуглецю, азотом, пилом і сажею. їхні стічні води забруднені нафтопродуктами. Аварії на об'єктах енергетики можуть супроводжуватися пожежами, вибухами котлів і ємностей, що працюють під тиском. Типовими наслідками таких аварій є пошкодження і руйнування виробничих будівель і споруд, обладнання, травмування і загибель людей. Підприємства вугільної промисловості мають накопичувані, призначених для відстоювання домішок води шахтного водовідливу, у яких різні речовини мають кислу реакцію і негативно впливають на довкілля.

На полігонах для зберігання твердих побутових відходів накопичується під відкритим небом побутове сміття комунальних господарств та промислових підприємств, яке перегниває і розкладається, та внаслідок фільтрації може бути причиною забруднення підземних водоносних джерел токсичними відходами (іл. 43.14).
Іл. 43.12. BAT "Запоріжсталь" Іл. 43.13. Трипільська ТЕС Іл. 43.14. Зберігання твердих відходів Іл. 43.15. Аварія з розливом бензину
Діяльність великих тваринницьких комплексів може призводити до забруднення сечею поверхневих водоносних горизонтів, унаслідок чого виникне проблема забезпечення населення та домашніх тварин чистою водою. Тому, споруджуючи тваринницькі комплекси, слід будувати місткості для сечі і гною з такою міцністю, щоб унеможливити попадання відходів тваринництва у відкритий ґрунт.

Транспортні аварії, як аварії на потенційно небезпечному об'єкті, здебільшого, пов'язані з перевезенням небезпечних речовин (іл. 43.15). Іноді автомобільні аварії супроводжуються вибухами, пожежами, викидами отруйних речовин, потраплянням автомобілів у прірву, воду. Часто вони зумовлені технічними несправностями, поганим станом доріг, людським фактором.

Боротьба з наслідками ДТП буде ефективною лише за умови широкого впровадження комплексу науково обґрунтованих заходів, спрямованих на підвищення рівня безпеки дорожнього руху. Найбільша кількість аварій припадає на автотранспорт, однак і на залізничному, повітряному, водному і трубопровідному транспорті вони виникають часто. Значна частина постраждалих під час транспортних аварій гине від неякісного надання домедичної допомоги, хоча травми деколи і не бувають смертельними.

Масштаби і наслідки транспортних аварії принципово не відрізняються від аварій на інших потенційно небезпечних об'єктах, де виробляють або застосовують такі ж небезпечні речовини, і визначаються видом транспорту і кількістю вантажу, який може спричинити виникнення надзвичайної ситуації.
Запобігання аварій на потенційно небезпечних об'єктах в Україні досягається завдяки здійснення таких заходів:
* виявлення всіх чинників небезпек техногенного характеру, у тому числі небезпеки продукції, що випускається;

* комплексні методи оцінювання ступеня небезпеки потенційно небезпечних об'єктів;

* розробку прогнозів щодо виникнення, розгортання в часі і просторі надзвичайних ситуацій техногенного характеру, ліквідації їх наслідків, оцінювання розмірів можливих утрат і збитків;

* розроблення і проведення превентивних і профілактичних заходів, метою яких є забезпечення стійкої й безаварійної роботи об'єктів народного господарства.

Відповідно до вимог чинного законодавства України, при проектуванні, розміщенні, будівництві, введенні в дію нових і реконструкції діючих підприємств, споруд та інших об'єктів, удосконаленні існуючих і впровадженні нових технологічних процесів та устаткування, а також в процесі експлуатації цих об'єктів слід подбати про екологічну безпеку людей, раціональне використання природних ресурсів, додержання нормативів шкідливих впливів на довкілля. При цьому мають бути передбачені вловлювання, утилізація, знешкодження шкідливих речовин і відходів або повна їх ліквідація, виконання інших вимог щодо охорони довкілля і здоров'я людей.

1. Поясніть терміни: техногенна навантаженість території, потенційно небезпечні об'єкти.

2. У яких галузях народного господарства є потенційно небезпечні об'єкти?

3. На які групи поділяють потенційно небезпечні об'єкти за видом небезпечних речовин? Наведіть приклади.

4. Які небезпеки можуть виникати у разі аварій на вибухо- пожежо- радіаційно- хімічнонебезпечних об'єктах?

5. Поясніть, чим небезпечні гідродинамічні аварії, великі водосховища; нафто-, газо-, аміакопроводи; аварії на підприємствах металургійної промисловості, об'єктах енергетики; полігони для зберігання твердих побутових відходів і великі тваринницькі комплекси.

6. Які фактори ураження людини виникають під час транспортних аварій?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Надзвичайні ситуації, які характерні для регіону. Потенційно небезпечні об'єкти міста (району). Попередження виникнення НС - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Надзвичайні ситуації, які характерні для регіону. Потенційно небезпечні об'єкти міста (району). Попередження виникнення НС - Надзвичайні ситуації природного, техногенного, соціального та воєнного характеру - Основи цивільного захисту - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.headline
19.04.2023 10 клас Джерела небезпечних ситуацій у воєнний час

# data[].attributes.subject
19.04.2023 10 клас Джерела небезпечних ситуацій у воєнний час

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Поміркуйте, чому для людей, які пережили війну, найкраще побажання: "Щоб ви були здорові і щоб був мир!"

Упродовж тисячоліть війни була для людства одним із найбільших лих. Війни або воєнні НС - це порушення нормальних умов життя людей на окремій території чи об'єкті на ній або на водному об'єкті, спричинене застосуванням зброї, під час якого виникають вторинні чинники ураження населення. Ці джерела небезпечних ситуацій утворюються внаслідок руйнування атомних і гідроелектричних станцій, складів і сховищ радіоактивних і токсичних речовин та відходів, нафтопродуктів, вибухівки, сильнодіючих отруйних речовин, токсичних відходів, транспортних та інженерних комунікацій.

Війни знищували значні людські і матеріальні ресурси, сприяли поширенню інших лих, гальмували розвиток людства. Зброя ставала все потужнішою, а наслідки її використання все жахливішими. Певні країни світу мають ядерну зброю, яка може знищити все живе на планеті. Після низки випробувань цієї зброї, моделювання обстановки, що виникла внаслідок її використання, та ряду техногенних катастроф на ядерних об'єктах, зокрема на Чорнобильській АЕС, людство зрозуміло, що переможця ядерної війни може не бути і що ядерна війна може призвести до зникнення цивілізації взагалі. Щоб цього не сталося, треба проводити запобіжні заходи. Майже всі країни підписали угоду про заборону застосування зброї масового ураження. У світі розроблена система контролю за нерозповсюдженням ядерної, хімічної та біологічної зброї, але, незважаючи на це, нам важливо знати джерела небезпечних ситуацій у воєнний час, щоб уміти на них реагувати.

Усі види зброї є джерелом небезпечних ситуацій. Розрізняють зброю масового ураження (ядерна, хімічна, біологічна). Вона призводить до масового ураження всього живого на великих територіях, а внаслідок ядерного вибуху і до руйнувань на місцевості.

* звичайна зброя, яку застосовують як під час локальних, так і під час великомасштабних бойових дій. Розрізняють чимало видів звичайної зброї, і всю її застосовують для знищення людей та матеріальних об'єктів. У сучасних умовах, незважаючи на наявність зброї масового ураження, триває розробка і застосування в арміях різних держав звичайних засобів ураження, щільність вогню яких значно зросла, які мають значну силу ураження, підвищену дальність і велику точність ураження цілі. Наприклад, унаслідок застосування системи залпового вогню на площі близько 13 га будуть знищені всі споруди і майже 82 % живої сили супротивника.

Засоби радіоелектронної боротьби, які застосовуються в сучасній війні для дезорганізації управління військами, не знищують матеріальні засоби (споруди і техніку), але надзвичайно шкідливі для людини.

Розглянемо наслідки використання різних видів зброї для життєдіяльності людини.

Ядерна зброя - це зброя масового ураження вибухової дії. Уперше застосована американцями наприкінці Другої світової війни, коли на японські міста Хіросіму і Нагасакі були скинуті атомні бомби (потужність однієї з них становила 20 кілотонн), унаслідок чого постраждало понад 53 % міського населення (іл. 42.1). У Хіросімі з 255 тис. мешканців у перший день загинуло 45 тис. і поранено 91 тис. осіб. Ядерна зброя створює найбільшу загрозу для життя і здоров'я людини.

Фактори ураження ядерної зброї - ударна хвиля, світлове випромінювання, проникна радіація, радіоактивне зараження місцевості та електромагнітний імпульс - спричиняють різні за характером і тяжкістю ушкодження.

Ударна хвиля виникає внаслідок того, що в центрі вибуху утворюється високий, понад десятки мільярдів атмосфер, тиск повітря. Вона майже миттєво охоплює і стискає тіло людини, відкидає його швидкісним натиском повітря, крім того, з великою швидкістю летять уламки стін будівель, дерева, каміння, скло та інші предмети. У людей виникатимуть різні травми: розриви, розчавлення, вивихи, переломи, значні кровотечі, ушкодження внутрішніх органів та інші травми від механічної дії уламків.

Унаслідок дії світлового випромінювання ядерної зброї у виживших осіб можуть виникати опіки відкритих ділянок тіла, тимчасова сліпота й опіки очей, а також опіки від полум'я пожеж. Тяжкість опіків у постраждалих залежить від температури вибуху, яка сягає мільйонів градусів.
Іл. 42.1. Вибух ядерної бомби в Нагасакі (Японія)
Дія проникної радіації зумовлюється потоком γ-променів і нейтронів із зони ядерного вибуху, що триває лише перші 10-15 с. Біологічна дія проникної радіації проявляється залежно від кількості поглинутої тканинами організму радіаційної енергії, її розподілу в часі й способу опромінення. За одноразового опромінення дозою 1-2 грей (Гр) розвивається гостра променева хвороба І ступеня (легка форма), 3-4 Гр - II ступеня (середньої тяжкості), 5-6 Гр - III ступеня (тяжка форма) і дозою понад 6 Гр - IV ступеня (вкрай тяжка форма).

Радіоактивне зараження місцевості виникає здебільшого після наземних ядерних вибухів. Люди отримують радіоактивне зараження як від зовнішнього опромінення, так і від внутрішнього, що виникає внаслідок потрапляння радіоактивних речовин в організм у разі вживання заражених продуктів харчування та води, а також під час дихання. Імовірні радіаційні ураження шкірних покривів та хронічна променева хвороба з ураженням певних органів (шлунок, легені, щитоподібна залоза).

Електромагнітний імпульс призводить до виникнення наведених електрострумів, тому з ладу буде виходити вся сучасна теле- і радіоапаратура, порушиться на певний час зв'язок, можуть спостерігатися функціональні розлади в організмі людини.

Отже, ударна хвиля руйнує будівлі і споруди, світлове випромінювання спричиняє пожежі, радіоактивне ураження, яке поширюється вітром, робить перебування на зараженій території небезпечним. Люди отримують механічні ушкодження від ударної хвилі, опіки різного ступеня і. звичайно, гостру променеву хворобу.

За невисоких доз опромінення значно послаблюється імунітет, можуть розвиватися лейкемія, онкозахворювання. Для запобігання ураженням люди переховуються в сховищах з фільтрацією повітря і запасами води та їжі, поводяться евакуація та аварійно-відновлювальні роботи. Люди використовують засоби індивідуального захисту.

Хімічна зброя. Що ж таке хімічна зброя? її застосовують для масового ураження людей, тварин і рослин, зараження місцевості, споруд, техніки, води й продуктів харчування.

Основу хімічної зброї складають отруйні речовини (ОР), які відповідають визначеним технічним вимогам, мають певні фізико-хімічні та надзвичайно токсичні властивості, що забезпечують найбільшу бойову ефективність під час використання.

Застосування ОР утворює осередки хімічного зараження - територію, де є люди, техніка, джерела водопостачання, продукти й інші об'єкти, що зазнали дії хімічної зброї.

Основними засобами доставки ОР до місця призначення є авіаційні хімічні бомби й касети, керовані й некеровані хімічні снаряди або ракети, артилерійські хімічні снаряди та міни, хімічні фугаси, термічні й механічні генератори аерозолів, а також шашки, гранати і патрони (іл. 42.3), які зберігаються в спеціально обладнаних сховищах під особливим контролем (іл. 42.4).
Іл. 42.3. Хімічна зброя: а - хімічні фугаси; б, в - хімічні снаряди Іл. 42.4. Зберігання хімічної зброї
Площі зараження повітря вторинною хмарою значно перевищують площу зараження в місці вибуху хімічних боєприпасів. Залежно від тривалості зараження місцевості різними типами ОР, осередки хімічного ураження поділяють на два типи: стійкі й нестійкі. Для створення стійких осередків застосовують крапельно-рідинні ОР. Розроблено кілька класифікацій отруйних речовин, в основі яких лежать імовірність їх використання в сучасній війні, тактичне призначення, характер токсичної дії, стійкість.

Широко застосовують табельні отруйні речовини (ті, що прийняті на озброєння), резервні й обмеженого призначення.

За тактичним призначенням, ОР поділяють на такі групи: а) ОР смертельної дії; б) ОР, що призводять до тимчасового розладу діяльності організму (цей поділ доволі умовний, тому що ОР смертельної дії в малих дозах можуть діяти як такі, що тимчасово виводять організм із ладу, а у великих дозах вони мають смертельну дію); в) ОР, що на короткий час виводять організм із ладу (подразливі та сльозогінні).

За стійкістю ОР поділяють на дві групи: а) стійкі; б) нестійкі.
Найпоширенішою є класифікація ОР за токсичною дією на організм людини:
* нервово-паралітичної дії: зарин, зоман, речовини типу Ві-ікс (Vx) або Vx-гази;

* шкірно-наривної дії: іприт, люїзит;

* загальноотруйної дії: синильна кислота, хлорціан;

* задушливої дії: фосген, дифосген;

* подразливої і сльозогінної (лакриматори) дії: хлорацетофенон, Сі-ес (CS), Сі-Ар (CR), адамсит;

* психохімічної дії: Бі-зет (BZ).

У ряді держав розроблені й удосконалюються нові види хімічного озброєння - так звані "бінарні" хімічні боєприпаси, що складаються з двох компонентів, із яких окремо кожний нетоксичний або малотоксичний і може вироблятись на звичайному хімічному заводі. Зберігання на складах і транспортування таких речовин доволі безпечне. Тільки після пострілу снаряда або запуску ракети відбувається змішування обох речовин і утворення високотоксичної ОР. Проводяться експерименти щодо змішування кількох типів ОР, синтезуються нові ОР, зокрема з використанням токсинів та отрут різних представників фауни та флори, а також відходів виробництва.

Можливе широке використання хімічної зброї для зараження водних ресурсів. Бойові отруйні речовини (нервово-паралітичної та шкірно-наривної дії) проникають в організм людини не тільки через дихальні шляхи, слизову оболонку очей та шлунок, але й через відкриті непошкоджені ділянки шкіри. Якщо не застосувати заходів індивідуального захисту, можливий великий відсоток утрат людей, дей, тварин і рослин, зараження місцевості, споруд, техніки, води й продуктів харчування.
Іл. 42.2. Газова атака 22.04.1915 р., біля міста Інд (Бельгія)
Під час Першої світової війни німці застосували небачену зброю, наслідки дії якої жахнули світ.

22.04.1915 р. о 3 год 30 хв німецька армія вперше в історії застосувала хімічну зброю (іл. 42.2).

Солдати союзних військ, не готові до таких дій ані технічно, ані психологічно, спішно покидали позиції, гинули, уражені газом. Фронт було прорвано. На атаку було витрачено 180 т хлору. Випускали його з балонів протягом 5 хв на ділянці фронту протяжністю 6-8 км. Отруїлося 15 тис. солдатів французької і канадської армій, 5 тис. бійців загинуло.

Біологічна, або бактеріологічна зброя (БЗ). До цього виду зброї належать боєприпаси та інші технічні пристрої, які комплектують із біологічних чи бактеріальних засобів, призначених для ураження людей, тварин та рослин. Такими засобами можуть бути збудники інфекційних хвороб, бактеріальні отрути, суміші кількох видів мікробів чи токсинів.
Іл. 42.5. Догляд за хворим на особливо небезпечну інфекцію Іл. 42.6. Визначення виду збудника біологічної зброї в бактеріологічній лабораторії
Біологічна зброя здатна завдати масових уражень, адже збудники хвороб і токсини проникають у негерметизовані приміщення й уражають людей будь-якої пори року (іл. 42.5). Застосовують біологічну зброю за допомогою авіабомб, ракет, снарядів, мін; виливних пристроїв та генераторів аерозолів; контейнерів із комахами й тваринами.

Ураження відбувається під час вдиханні аерозолів, а також через збудників хвороб або токсинів під час дихання, споживання їжі, через руки і через комах.

Як біологічну зброю можна використати такі збудники інфекційних захворювань, як-от: чума, натуральна віспа, сибірка, пситакоз, туляремія, бруцельоз, лихоманка Ку, жовта лихоманка тощо, а також токсин ботулізму (сильна біологічна отрута).

Розробки в цьому напрямі тривають у спеціальних лабораторіях із застосуванням такого сучасного методу, як генна інженерія, коли непатогенним мікроорганізмам надають властивостей небезпечних збудників. На збудник, створений цим методом, не впливають наявні в медицині лікарські препарати, і це створює загрозу для людства в мирний час у разі випадкового потрапляння такого збудника за межі лабораторії (іл. 42.6).

Звичайна зброя. Триває розробка й надходження на озброєння армій звичайних засобів ураження, таких як вогнестрільна зброя, що має значну вбивчу силу, підвищену дальність і велику точність ураження. Часто використовують малокаліберну кулю (5,45 мм; 5,60 мм) з початковою швидкістю понад 1000 м/с (модифікація автомата Калашнікова, американська гвинтівка М-16) (іл. 42.7). Потрапляючи в тіло людини, така куля спричиняє деструктивні зміни, розриває м'які тканини й порожнисті органи, великі судини, нерви, трощить кістки, змінює при цьому напрямок руху, тому рановий канал має зигзагоподібний хід із рваним вихідним отвором і масивними ушкодженнями.

Під час проведення збройного конфлікту на Сході України та великої кількості терористичних актів у світі спостерігається значне збільшення постраждалих із мінно-вибуховою травмою, яка виникає в результаті імпульсного впливу комплексу вражаючих факторів вибуху мінного боєприпасу: ударна хвиля, частини вибухового пристрою, висока температура і полум'я, токсичні продукти (іл. 42.8).

Під час використання звичайних видів зброї відбуваються значні руйнування довкілля та загибель великої кількості людей. Під час бомбардування та ведення бойових дій сучасною зброєю виникають пожежі, які завдають значної шкоди здоров'ю людей, особливо в разі застосування спеціальних запальних боєприпасів з напалмом (іл. 42.9) та іншими палаючими речовинами. Також унаслідок бойових дій і бомбардувань утворюються завали і під ними можуть бути заблоковані люди, які не використовували сховища. Тому, у мирний час, особлива увага має бути приділена підготовці й обладнанню захисних споруд для місцевого населення.
Іл. 42.7. Автоматичні гвинтівки: М16А1, М16А2, М4, М16А4 (згори донизу) Іл. 42.8. Вибух мінного боєприпасу Іл. 42.9. Загорання споруд від запалювальної суміші (напалму)
Антисанітарні умови, які виникають на місцевості ведення бойових дій, особливо в населених пунктах, спричинені, по-перше, порушенням роботи комунальних служб, а отже - до погіршення якості питної води, перебоїв каналізаційної системи тощо; по-друге, наявністю загиблих, яких не завжди можна вчасно поховати.

Погіршання умов життєдіяльності населення, недостатнє забезпеченням усім необхідним, зростання популяцій гризунів і комах, які є переносниками хвороботворних мікроорганізмі в, призводять до появи осередків інфекційних захворювань.

Цьому сприяє недостатнє медичне обслуговування, нестача ліків, забезпечення якими ускладнено. Порушується робота лікувальних закладів, що призводить до зростання загальної захворюваності населення. Треба враховувати, що сучасна війна не обходиться без значних руйнувань, під час яких виникають загрози життю людини.

Важливою є техногенна й екологічна небезпека. Хімічні підприємства, нафтопереробні заводи в разі їх часткового або повного руйнування призводять до техногенної катастрофи і є джерелом небезпеки для здоров'я і життя людей, подібної до тієї, що виникає в разі застосування хімічної зброї.

Особливу увагу слід приділяти катастрофам, які можуть виникнути під час руйнування внаслідок бойових дій екологічно небезпечних об'єктів, таких як гідро- та атомні електростанції (ГЕС, АЕС). Наслідки катастрофічні - затоплені території, перервані комунікації, зруйновані підприємства, відсутня електрична енергія і, звісно, значні людські жертви. Аварія на АЕС, за небезпеками, які виникають, може бути подібною до застосування супротивником ядерної зброї малої потужності. Важливо пам'ятати, що першочерговим завданням військ є недопущення таких руйнувань, але війна є війна і такі небезпеки можуть виникати.

Війна призводить до погіршення стану економіки країни, загрожує довкіллю, погіршує соціальні умови, збільшує кількість небезпек для життя і здоров'я. Вивчення джерел НС воєнного часу - необхідна умова підготовки людей до можливих бойових дій. Тому потрібно розробляти комплексні заходи підготовки населення, діяльності місцевої влади та дій військ для зменшення наслідків таких ситуацій. 1 2 3 4 5 6

1. Які види зброї використовуються під час воєнних дій?

2. Які фактори ураження ядерної зброї?

3. Чим небезпечна хімічна зброя? За якими ознаками і на які групи поділяють бойові ОР? Наведіть приклади.

4. Чим небезпечна біологічна зброя? Як відбувається ураження нею?

5. Які особливості застосування й ураження людини звичайною зброєю?

6. Які небезпеки загрожують у воєнний час унаслідок антисанітарних умов?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Джерела небезпечних ситуацій у воєнний час - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Поміркуйте, чому для людей, які пережили війну, найкраще побажання: "Щоб ви були здорові і щоб був мир!" Упродовж тисячоліть війни була для людства одним із найбільших лих. Війни або воєнні НС - це порушення нормальних умов життя людей на окремій території чи об'єкті на ній або на водному об'єкті, спричинене застосуванням зброї, під час якого виникають вторинні чинники ураження населення.

# data[].attributes.headline
19.04.2023 11 клас Введення знеболювальних засобів за допомогою шприца-тюбика.

# data[].attributes.subject
19.04.2023 11 клас Введення знеболювальних засобів за допомогою шприца-тюбика.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Правила користування шприц-тюбиком: 1. Однією рукою взяти шприц-тюбик за корпус, другою - за ребристий обідок канюліі повернути за годинниковою стрілкою до упору. При цьому голка своїм внутрішнім кінцем проколе мембрану, що закриває горловину тюбику. 2. Зняти ковпачок з голки, тримаючи її верх. Видавити з пластмасового корпусу повітря (до появи перших краплин з голки). 3. Голку рішучим рухом ввести в м'язи плеча, стегна або сідниці. У невідкладних випадках ін'єкцію можна зробити через одяг. 4. Натиснути пальцями на корпус шприц-тюбика і видавити лікарський розчин. 5. Не розмикаючи пальців, витягти голку із м'яких тканин. 6. Використаний шприц-тюбик приколоти до одягу потерпілого на видному місці. В записці вказати час введення ліків.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
знеболювальних

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Баденко Анна Андріївна

# data[].attributes.attachment_link.title
Урок презентація на тему " Введення знеболювальних засобів за допомогою шприца-тюбика."

# data[].attributes.attachment_link.description
Правила користування шприц-тюбиком: 1. Однією рукою взяти шприц-тюбик за корпус, другою - за ребристий обідок канюліі повернути за годинниковою стрілкою до упору. При цьому голка своїм внутрішнім кінцем проколе мембрану, що закриває горловину тюбику. 2. Зняти ковпачок з голки, тримаючи її верх. Видавити з пластмасового корпусу повітря (до появи перших краплин з голки).

# data[].attributes.headline
12.04.2023 11 клас Зупинка кровотечі з рани кінцівки за допомогою спеціальних перев‘язувальних пакетів (само- та взаємодопомога).

# data[].attributes.subject
12.04.2023 11 клас Зупинка кровотечі з рани кінцівки за допомогою спеціальних перев‘язувальних пакетів (само- та взаємодопомога).

# data[].attributes.headline
14.04.2023 10 клас Джерела небезпечних ситуацій у воєнний час

# data[].attributes.subject
14.04.2023 10 клас Джерела небезпечних ситуацій у воєнний час

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Поміркуйте, чому для людей, які пережили війну, найкраще побажання: "Щоб ви були здорові і щоб був мир!"

Упродовж тисячоліть війни була для людства одним із найбільших лих. Війни або воєнні НС - це порушення нормальних умов життя людей на окремій території чи об'єкті на ній або на водному об'єкті, спричинене застосуванням зброї, під час якого виникають вторинні чинники ураження населення. Ці джерела небезпечних ситуацій утворюються внаслідок руйнування атомних і гідроелектричних станцій, складів і сховищ радіоактивних і токсичних речовин та відходів, нафтопродуктів, вибухівки, сильнодіючих отруйних речовин, токсичних відходів, транспортних та інженерних комунікацій.

Війни знищували значні людські і матеріальні ресурси, сприяли поширенню інших лих, гальмували розвиток людства. Зброя ставала все потужнішою, а наслідки її використання все жахливішими. Певні країни світу мають ядерну зброю, яка може знищити все живе на планеті. Після низки випробувань цієї зброї, моделювання обстановки, що виникла внаслідок її використання, та ряду техногенних катастроф на ядерних об'єктах, зокрема на Чорнобильській АЕС, людство зрозуміло, що переможця ядерної війни може не бути і що ядерна війна може призвести до зникнення цивілізації взагалі. Щоб цього не сталося, треба проводити запобіжні заходи. Майже всі країни підписали угоду про заборону застосування зброї масового ураження. У світі розроблена система контролю за нерозповсюдженням ядерної, хімічної та біологічної зброї, але, незважаючи на це, нам важливо знати джерела небезпечних ситуацій у воєнний час, щоб уміти на них реагувати.

Усі види зброї є джерелом небезпечних ситуацій. Розрізняють зброю масового ураження (ядерна, хімічна, біологічна). Вона призводить до масового ураження всього живого на великих територіях, а внаслідок ядерного вибуху і до руйнувань на місцевості.

* звичайна зброя, яку застосовують як під час локальних, так і під час великомасштабних бойових дій. Розрізняють чимало видів звичайної зброї, і всю її застосовують для знищення людей та матеріальних об'єктів. У сучасних умовах, незважаючи на наявність зброї масового ураження, триває розробка і застосування в арміях різних держав звичайних засобів ураження, щільність вогню яких значно зросла, які мають значну силу ураження, підвищену дальність і велику точність ураження цілі. Наприклад, унаслідок застосування системи залпового вогню на площі близько 13 га будуть знищені всі споруди і майже 82 % живої сили супротивника.

Засоби радіоелектронної боротьби, які застосовуються в сучасній війні для дезорганізації управління військами, не знищують матеріальні засоби (споруди і техніку), але надзвичайно шкідливі для людини.

Розглянемо наслідки використання різних видів зброї для життєдіяльності людини.

Ядерна зброя - це зброя масового ураження вибухової дії. Уперше застосована американцями наприкінці Другої світової війни, коли на японські міста Хіросіму і Нагасакі були скинуті атомні бомби (потужність однієї з них становила 20 кілотонн), унаслідок чого постраждало понад 53 % міського населення (іл. 42.1). У Хіросімі з 255 тис. мешканців у перший день загинуло 45 тис. і поранено 91 тис. осіб. Ядерна зброя створює найбільшу загрозу для життя і здоров'я людини.

Фактори ураження ядерної зброї - ударна хвиля, світлове випромінювання, проникна радіація, радіоактивне зараження місцевості та електромагнітний імпульс - спричиняють різні за характером і тяжкістю ушкодження.

Ударна хвиля виникає внаслідок того, що в центрі вибуху утворюється високий, понад десятки мільярдів атмосфер, тиск повітря. Вона майже миттєво охоплює і стискає тіло людини, відкидає його швидкісним натиском повітря, крім того, з великою швидкістю летять уламки стін будівель, дерева, каміння, скло та інші предмети. У людей виникатимуть різні травми: розриви, розчавлення, вивихи, переломи, значні кровотечі, ушкодження внутрішніх органів та інші травми від механічної дії уламків.

Унаслідок дії світлового випромінювання ядерної зброї у виживших осіб можуть виникати опіки відкритих ділянок тіла, тимчасова сліпота й опіки очей, а також опіки від полум'я пожеж. Тяжкість опіків у постраждалих залежить від температури вибуху, яка сягає мільйонів градусів.
Іл. 42.1. Вибух ядерної бомби в Нагасакі (Японія)
Дія проникної радіації зумовлюється потоком γ-променів і нейтронів із зони ядерного вибуху, що триває лише перші 10-15 с. Біологічна дія проникної радіації проявляється залежно від кількості поглинутої тканинами організму радіаційної енергії, її розподілу в часі й способу опромінення. За одноразового опромінення дозою 1-2 грей (Гр) розвивається гостра променева хвороба І ступеня (легка форма), 3-4 Гр - II ступеня (середньої тяжкості), 5-6 Гр - III ступеня (тяжка форма) і дозою понад 6 Гр - IV ступеня (вкрай тяжка форма).

Радіоактивне зараження місцевості виникає здебільшого після наземних ядерних вибухів. Люди отримують радіоактивне зараження як від зовнішнього опромінення, так і від внутрішнього, що виникає внаслідок потрапляння радіоактивних речовин в організм у разі вживання заражених продуктів харчування та води, а також під час дихання. Імовірні радіаційні ураження шкірних покривів та хронічна променева хвороба з ураженням певних органів (шлунок, легені, щитоподібна залоза).

Електромагнітний імпульс призводить до виникнення наведених електрострумів, тому з ладу буде виходити вся сучасна теле- і радіоапаратура, порушиться на певний час зв'язок, можуть спостерігатися функціональні розлади в організмі людини.

Отже, ударна хвиля руйнує будівлі і споруди, світлове випромінювання спричиняє пожежі, радіоактивне ураження, яке поширюється вітром, робить перебування на зараженій території небезпечним. Люди отримують механічні ушкодження від ударної хвилі, опіки різного ступеня і. звичайно, гостру променеву хворобу.

За невисоких доз опромінення значно послаблюється імунітет, можуть розвиватися лейкемія, онкозахворювання. Для запобігання ураженням люди переховуються в сховищах з фільтрацією повітря і запасами води та їжі, поводяться евакуація та аварійно-відновлювальні роботи. Люди використовують засоби індивідуального захисту.

Хімічна зброя. Що ж таке хімічна зброя? її застосовують для масового ураження людей, тварин і рослин, зараження місцевості, споруд, техніки, води й продуктів харчування.

Основу хімічної зброї складають отруйні речовини (ОР), які відповідають визначеним технічним вимогам, мають певні фізико-хімічні та надзвичайно токсичні властивості, що забезпечують найбільшу бойову ефективність під час використання.

Застосування ОР утворює осередки хімічного зараження - територію, де є люди, техніка, джерела водопостачання, продукти й інші об'єкти, що зазнали дії хімічної зброї.

Основними засобами доставки ОР до місця призначення є авіаційні хімічні бомби й касети, керовані й некеровані хімічні снаряди або ракети, артилерійські хімічні снаряди та міни, хімічні фугаси, термічні й механічні генератори аерозолів, а також шашки, гранати і патрони (іл. 42.3), які зберігаються в спеціально обладнаних сховищах під особливим контролем (іл. 42.4).
Іл. 42.3. Хімічна зброя: а - хімічні фугаси; б, в - хімічні снаряди Іл. 42.4. Зберігання хімічної зброї
Площі зараження повітря вторинною хмарою значно перевищують площу зараження в місці вибуху хімічних боєприпасів. Залежно від тривалості зараження місцевості різними типами ОР, осередки хімічного ураження поділяють на два типи: стійкі й нестійкі. Для створення стійких осередків застосовують крапельно-рідинні ОР. Розроблено кілька класифікацій отруйних речовин, в основі яких лежать імовірність їх використання в сучасній війні, тактичне призначення, характер токсичної дії, стійкість.

Широко застосовують табельні отруйні речовини (ті, що прийняті на озброєння), резервні й обмеженого призначення.

За тактичним призначенням, ОР поділяють на такі групи: а) ОР смертельної дії; б) ОР, що призводять до тимчасового розладу діяльності організму (цей поділ доволі умовний, тому що ОР смертельної дії в малих дозах можуть діяти як такі, що тимчасово виводять організм із ладу, а у великих дозах вони мають смертельну дію); в) ОР, що на короткий час виводять організм із ладу (подразливі та сльозогінні).

За стійкістю ОР поділяють на дві групи: а) стійкі; б) нестійкі.
Найпоширенішою є класифікація ОР за токсичною дією на організм людини:
* нервово-паралітичної дії: зарин, зоман, речовини типу Ві-ікс (Vx) або Vx-гази;

* шкірно-наривної дії: іприт, люїзит;

* загальноотруйної дії: синильна кислота, хлорціан;

* задушливої дії: фосген, дифосген;

* подразливої і сльозогінної (лакриматори) дії: хлорацетофенон, Сі-ес (CS), Сі-Ар (CR), адамсит;

* психохімічної дії: Бі-зет (BZ).

У ряді держав розроблені й удосконалюються нові види хімічного озброєння - так звані "бінарні" хімічні боєприпаси, що складаються з двох компонентів, із яких окремо кожний нетоксичний або малотоксичний і може вироблятись на звичайному хімічному заводі. Зберігання на складах і транспортування таких речовин доволі безпечне. Тільки після пострілу снаряда або запуску ракети відбувається змішування обох речовин і утворення високотоксичної ОР. Проводяться експерименти щодо змішування кількох типів ОР, синтезуються нові ОР, зокрема з використанням токсинів та отрут різних представників фауни та флори, а також відходів виробництва.

Можливе широке використання хімічної зброї для зараження водних ресурсів. Бойові отруйні речовини (нервово-паралітичної та шкірно-наривної дії) проникають в організм людини не тільки через дихальні шляхи, слизову оболонку очей та шлунок, але й через відкриті непошкоджені ділянки шкіри. Якщо не застосувати заходів індивідуального захисту, можливий великий відсоток утрат людей, дей, тварин і рослин, зараження місцевості, споруд, техніки, води й продуктів харчування.
Іл. 42.2. Газова атака 22.04.1915 р., біля міста Інд (Бельгія)
Під час Першої світової війни німці застосували небачену зброю, наслідки дії якої жахнули світ.

22.04.1915 р. о 3 год 30 хв німецька армія вперше в історії застосувала хімічну зброю (іл. 42.2).

Солдати союзних військ, не готові до таких дій ані технічно, ані психологічно, спішно покидали позиції, гинули, уражені газом. Фронт було прорвано. На атаку було витрачено 180 т хлору. Випускали його з балонів протягом 5 хв на ділянці фронту протяжністю 6-8 км. Отруїлося 15 тис. солдатів французької і канадської армій, 5 тис. бійців загинуло.

Біологічна, або бактеріологічна зброя (БЗ). До цього виду зброї належать боєприпаси та інші технічні пристрої, які комплектують із біологічних чи бактеріальних засобів, призначених для ураження людей, тварин та рослин. Такими засобами можуть бути збудники інфекційних хвороб, бактеріальні отрути, суміші кількох видів мікробів чи токсинів.
Іл. 42.5. Догляд за хворим на особливо небезпечну інфекцію Іл. 42.6. Визначення виду збудника біологічної зброї в бактеріологічній лабораторії
Біологічна зброя здатна завдати масових уражень, адже збудники хвороб і токсини проникають у негерметизовані приміщення й уражають людей будь-якої пори року (іл. 42.5). Застосовують біологічну зброю за допомогою авіабомб, ракет, снарядів, мін; виливних пристроїв та генераторів аерозолів; контейнерів із комахами й тваринами.

Ураження відбувається під час вдиханні аерозолів, а також через збудників хвороб або токсинів під час дихання, споживання їжі, через руки і через комах.

Як біологічну зброю можна використати такі збудники інфекційних захворювань, як-от: чума, натуральна віспа, сибірка, пситакоз, туляремія, бруцельоз, лихоманка Ку, жовта лихоманка тощо, а також токсин ботулізму (сильна біологічна отрута).

Розробки в цьому напрямі тривають у спеціальних лабораторіях із застосуванням такого сучасного методу, як генна інженерія, коли непатогенним мікроорганізмам надають властивостей небезпечних збудників. На збудник, створений цим методом, не впливають наявні в медицині лікарські препарати, і це створює загрозу для людства в мирний час у разі випадкового потрапляння такого збудника за межі лабораторії (іл. 42.6).

Звичайна зброя. Триває розробка й надходження на озброєння армій звичайних засобів ураження, таких як вогнестрільна зброя, що має значну вбивчу силу, підвищену дальність і велику точність ураження. Часто використовують малокаліберну кулю (5,45 мм; 5,60 мм) з початковою швидкістю понад 1000 м/с (модифікація автомата Калашнікова, американська гвинтівка М-16) (іл. 42.7). Потрапляючи в тіло людини, така куля спричиняє деструктивні зміни, розриває м'які тканини й порожнисті органи, великі судини, нерви, трощить кістки, змінює при цьому напрямок руху, тому рановий канал має зигзагоподібний хід із рваним вихідним отвором і масивними ушкодженнями.

Під час проведення збройного конфлікту на Сході України та великої кількості терористичних актів у світі спостерігається значне збільшення постраждалих із мінно-вибуховою травмою, яка виникає в результаті імпульсного впливу комплексу вражаючих факторів вибуху мінного боєприпасу: ударна хвиля, частини вибухового пристрою, висока температура і полум'я, токсичні продукти (іл. 42.8).

Під час використання звичайних видів зброї відбуваються значні руйнування довкілля та загибель великої кількості людей. Під час бомбардування та ведення бойових дій сучасною зброєю виникають пожежі, які завдають значної шкоди здоров'ю людей, особливо в разі застосування спеціальних запальних боєприпасів з напалмом (іл. 42.9) та іншими палаючими речовинами. Також унаслідок бойових дій і бомбардувань утворюються завали і під ними можуть бути заблоковані люди, які не використовували сховища. Тому, у мирний час, особлива увага має бути приділена підготовці й обладнанню захисних споруд для місцевого населення.
Іл. 42.7. Автоматичні гвинтівки: М16А1, М16А2, М4, М16А4 (згори донизу) Іл. 42.8. Вибух мінного боєприпасу Іл. 42.9. Загорання споруд від запалювальної суміші (напалму)
Антисанітарні умови, які виникають на місцевості ведення бойових дій, особливо в населених пунктах, спричинені, по-перше, порушенням роботи комунальних служб, а отже - до погіршення якості питної води, перебоїв каналізаційної системи тощо; по-друге, наявністю загиблих, яких не завжди можна вчасно поховати.

Погіршання умов життєдіяльності населення, недостатнє забезпеченням усім необхідним, зростання популяцій гризунів і комах, які є переносниками хвороботворних мікроорганізмі в, призводять до появи осередків інфекційних захворювань.

Цьому сприяє недостатнє медичне обслуговування, нестача ліків, забезпечення якими ускладнено. Порушується робота лікувальних закладів, що призводить до зростання загальної захворюваності населення. Треба враховувати, що сучасна війна не обходиться без значних руйнувань, під час яких виникають загрози життю людини.

Важливою є техногенна й екологічна небезпека. Хімічні підприємства, нафтопереробні заводи в разі їх часткового або повного руйнування призводять до техногенної катастрофи і є джерелом небезпеки для здоров'я і життя людей, подібної до тієї, що виникає в разі застосування хімічної зброї.

Особливу увагу слід приділяти катастрофам, які можуть виникнути під час руйнування внаслідок бойових дій екологічно небезпечних об'єктів, таких як гідро- та атомні електростанції (ГЕС, АЕС). Наслідки катастрофічні - затоплені території, перервані комунікації, зруйновані підприємства, відсутня електрична енергія і, звісно, значні людські жертви. Аварія на АЕС, за небезпеками, які виникають, може бути подібною до застосування супротивником ядерної зброї малої потужності. Важливо пам'ятати, що першочерговим завданням військ є недопущення таких руйнувань, але війна є війна і такі небезпеки можуть виникати.

Війна призводить до погіршення стану економіки країни, загрожує довкіллю, погіршує соціальні умови, збільшує кількість небезпек для життя і здоров'я. Вивчення джерел НС воєнного часу - необхідна умова підготовки людей до можливих бойових дій. Тому потрібно розробляти комплексні заходи підготовки населення, діяльності місцевої влади та дій військ для зменшення наслідків таких ситуацій. 1 2 3 4 5 6

1. Які види зброї використовуються під час воєнних дій?

2. Які фактори ураження ядерної зброї?

3. Чим небезпечна хімічна зброя? За якими ознаками і на які групи поділяють бойові ОР? Наведіть приклади.

4. Чим небезпечна біологічна зброя? Як відбувається ураження нею?

5. Які особливості застосування й ураження людини звичайною зброєю?

6. Які небезпеки загрожують у воєнний час унаслідок антисанітарних умов?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Джерела небезпечних ситуацій у воєнний час - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Поміркуйте, чому для людей, які пережили війну, найкраще побажання: "Щоб ви були здорові і щоб був мир!" Упродовж тисячоліть війни була для людства одним із найбільших лих. Війни або воєнні НС - це порушення нормальних умов життя людей на окремій території чи об'єкті на ній або на водному об'єкті, спричинене застосуванням зброї, під час якого виникають вторинні чинники ураження населення.

# data[].attributes.headline
12.04.2023 10 клас Причини виникнення та класифікація НС (закінчення). Загальні ознаки НС. Рівні надзвичайних ситуацій

# data[].attributes.subject
12.04.2023 10 клас Причини виникнення та класифікація НС (закінчення). Загальні ознаки НС. Рівні надзвичайних ситуацій

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

* Які асоціації у вас виникають, коли ви чуєте слово "тероризм"?

* Пригадайте з уроків історії (як України, так і всесвітньої), якого лиха завдавали війни, соціальні й політичні конфлікти. Чому їх наслідки зазвичай бувають катастрофічними?

Соціальні НС - порушення нормальних умов життя та діяльності людей на окремій території, об'єкті (у т. ч. водному), спричинене протиправними діями терористичного і антиконституційного спрямування, або пов'язане із зникненням (викраденням) зброї та небезпечних речовин, нещасними випадками тощо (іл. 41.1).

Тероризм (від лат. terror - жах) - суспільно небезпечна діяльність, яка полягає у свідомому, цілеспрямованому застосуванні насильства (захоплення заручників, підпали, убивства, тортури, залякування населення та органів влади або вчинення інших посягань на життя чи здоров'я ні в чому не винних людей чи погрози вчинення злочинних дій з метою досягнення злочинних цілей).
Іл. 41.1. Терористичний акт
Як різновид організованої злочинності, тероризм може поставити під сумнів процес розвитку людства. На початку XXI ст. значно зріс та розширив межі міжнародний тероризм, тобто такий, що порушує міжнародний правопорядок.

Тероризм є злочином проти людства. Обов'язковими елементами, які характеризують тероризм, є такі: наявність насильства (зазвичай збройного) або його загрози; заподіяння чи загроза заподіяння шкоди здоров'ю людини або матеріальних, моральних збитків; позбавлення або загроза позбавлення життя людей.

Часто ми спостерігаємо телефонний тероризм. Телефонні погрози стосуються, як правило, великого скупчення людей, коли повідомляють про мінування вокзалів, кінотеатрів, шкіл тощо. За твердженням працівників поліції, деколи до подібних витівок причетні підлітки, які мають на меті зірвати заняття в школі. Телефонне хуліганство і телефонний тероризм - це злочини, за які передбачено кримінальну відповідальність. Зокрема, згідно з Кримінальним кодексом України, за такі витівки стягують значний грошовий штраф або позбавляють волі на термін до п'яти років. За неповнолітніх платять батьки, про що варто пам'ятати і дорослим, і дітям. Сучасні лабораторні методи дослідження голосу навіть за незначними записаними фразами визначають стать, вік, масу, стан здоров'я, регіон проживання, національність тощо. Цих даних достатньо, щоб встановити особистість абонента.

Починаючи з кінця XX ст., збільшилася кількість випадків захоплення заручників.

Заручник - фізична особа, яка захоплена й утримується з метою спонукання державного органу, підприємства, установи чи організації або окремих осіб здійснити якусь дію чи утриматися від здійснення якоїсь дії як умови звільнення особи, що захоплена.
Рекомендації фахівців щодо дій під час і після захоплення вас заручником:
* не реагуйте на провокаційну чи зухвалу поведінку терористів, не вдавайтеся до дій, що можуть привернути їхню увагу, бажано підкоритися їм беззастережно;

* продовжуйте спокійно сидіти, ні про що не питаючи й не дивлячись в очі терористам;

* перш ніж пересунутися чи відкрити сумочку, запитуйте дозволу;

* сховайте документи і матеріали, що можуть вас скомпрометувати;

* віддайте особисті речі, яких вимагають терористи;

* тримайте під рукою фотокартку родини, дітей, іноді це може зворушити злочинців;

* не панікуйте, краще подумайте, як знайти вихід зі становища;

* постарайтеся зрозуміти наміри терористів, щоб оцінити можливості опору;

* з'ясуйте, налаштовані вони рішуче чи можливий діалог;

* почергово спостерігайте за терористами; старайтеся визначити точну кількість терористів;

* намагайтеся зайнятися чимось - читати, писати чи розмовляти із сусідами;

* у разі стрілянини лягайте на підлогу або ховайтеся за сидінням, але нікуди не біжіть; у подібній ситуації місця біля вікна є кращою схованкою, ніж місця в проході;

* іноді трапляється нагода врятуватися, перебуваючи біля виходів, розгляньте варіанти втечі через аварійні виходи;

* якщо вдається симулювати симптоми хвороби, є можливість звільнитися в результаті переговорів: часто терористи звільняють жінок, дітей, літніх і хворих людей;

* звільнені заручники мають повідомити якнайбільше деталей: скільки загарбників, у якій частині транспортного засобу вони перебувають, яка в них зброя, скільки пасажирів тощо.

Практично для будь-якої НС властиві такі загальні ознаки: * загроза загибелі людей чи значне порушення умов їх життєдіяльності; * заподіяння економічних збитків; * істотне погіршення стану довкілля.

Класифікація НС за їх рівнями здійснюється для забезпечення організації взаємодії центральних і місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій у процесі вирішення питань, пов'язаних з НС та ліквідацією їх наслідків.

Для визначення ріння надзвичайної ситуації встановлено такі критерії: 1) територіальне поширення та обсяги технічних і матеріальних ресурсів, необхідних для ліквідації наслідків НС; 2) кількість людей, які загинули (постраждали), або чиї умови життя порушено; 3) розмір збитків, завданих НС.

З урахуванням територіального поширення, обсягів заподіяних або очікуваних економічних збитків, кількості людей, які загинули; за масштабом можливих наслідків; характеру сил і засобів, що залучаються до їх ліквідації, розрізняють 4 рівні надзвичайних ситуацій: 1) загальнодержавний; 2) регіональний; 3) місцевий; 4) об'єктовий.
НС державного рівня за територіальним поширенням вважають таку, що:
1) поширилась або може поширитися на територію інших держав;

2) поширилась на територію двох чи більше регіонів України, а для її ліквідації необхідні матеріальні й технічні ресурси в обсягах, що перевищують можливості цих регіонів (понад один відсоток відповідних бюджетів);

3) яка призвела до загибелі понад 10 осіб, або внаслідок якої постраждало понад 300 осіб, або було порушено нормальні умови життя понад 50 тис. осіб більш як на 3 доби;

4) спричинила збитки, що складають понад 150 тис. мінімальних розмірів заробітної платні. Приклад такої НС - аварія на Чорнобильській АЕС (іл. 41.2).
Іл. 41.2 Аварія на Чорнобильській АЕС Іл. 41.3. Повінь на Закарпатті в грудні 2017 р. НС регіонального рівня за територіальним поширенням вважають таку, що:
1) поширилась на територію двох чи більше районів (міст обласного значення), областей, а для її ліквідації необхідні матеріальні й технічні ресурси в обсягах, що перевищують можливості цих районів (понад 1% відповідних бюджетів);

2) призвела до загибелі 3-5 осіб або внаслідок якої постраждало 50-100 осіб, чи було порушено нормальні умови життєдіяльності 1000-10 000 осіб довше ніж на 3 доби;

3) завдала збитків, що складають понад 15 000 мінімальних розмірів заробітної плати.

Так, повінь на Закарпатті - стихійне лихо, що сталося через інтенсивні опади, різке підняття рівня води в річках, особливо в низинних Виноградівському й Іршавському районах. Ця повінь була найбільшою на Західній Україні в 1997-2017 рр. (іл. 41.3).

НС місцевого рівня за територіальним поширенням вважають таку: 1) яка вийшла за межі території потенційно небезпечного об'єкта, загрожує довкіллю, сусіднім населеним пунктам, інженерним спорудам, а для її ліквідації необхідні матеріальні й технічні ресурси в обсягах, що перевищують власні можливості потенційно небезпечного об'єкта (понад 1 % відповідних бюджетів); до місцевого рівня також належать всі НС, які виникають на об'єктах житлово-комунальної сфери; 2) під час якої загинуло 1-2 особи або постраждало 20-50 осіб, чи порушено нормальні умови життєдіяльності 100-1000 осіб довше ніж на 3 доби; 3 (збитки від якої перевищили 2000 мінімальних розмірів заробітної плати. Наприклад, повінь під Одесою в 2013 р. (іл. 41.4) внаслідок тропічної зливи.
Іл. 41.4. Повінь під Одесою в 2013 р. Іл. 41.5. Пожежа в центрі Тернополя в 2015 р.
Об'єктового рівня визнається НС, яка не підпадає під названі вище визначення, тобто така, що розгортається на території об'єкта або на самому об'єкті, її наслідки не виходять за його межі. Приклад - пожежа в Тернополі в серпні 2015 р. (іл. 41.5).

Що більше постраждалих людей під час НС, то ширшу територію вона охоплює. І навпаки. Через це за основу чинних класифікацій НС за їх масштабом найчастіше беруть територіальний принцип, за яким НС поділяють на локальні, об'єктові, місцеві, регіональні, загальнодержавні, континентальні та глобальні.

Виникнення НС - це загроза життю та здоров'ю людей, порушення нормальних умов життєдіяльності. Для ліквідації наслідків НС треба залучати значну кількість людських, матеріальних і технічних ресурсів.

1. Які протиправні дії призводять до соціальних НС? Чим їх характеризують?

2. Що таке тероризм і які його форми?

3. Назвіть загальні ознаки НС. Чому вибрали саме їх?

4. За якими ознаками визначають рівень НС?

5. Як поділяються НС за вагомістю впливу на людей?

6. На які категорії поділяють аварії, що можуть бути причиною НС?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Причини виникнення та класифікація НС (закінчення). Загальні ознаки НС. Рівні надзвичайних ситуацій - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Причини виникнення та класифікація НС (закінчення). Загальні ознаки НС. Рівні надзвичайних ситуацій - Надзвичайні ситуації природного, техногенного, соціального та воєнного характеру - Основи цивільного захисту - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут.

Які великі аварії та стихійні лиха сталися в Україні протягом останніх років?

Щодня у світі фіксують тисячі подій, під час яких відбувається порушення нормальних умов життя і діяльності людей (через аварії, катастрофи, стихійні лиха, епідемії, терористичні акти, збройні конфлікти тощо). Вони призводять до загибелі людей і до значних матеріальних втрат. Такі події називають надзвичайними ситуаціями (НС).

Надзвичайна ситуація - обстановка на окремій території, суб'єкті господарювання або водному об'єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров'ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об'єкті, провадження на ній господарської діяльності.

НС, які можуть виникати на території України в мирний і воєнний час негативно впливають на функціонування об'єктів економіки та життєдіяльність населення. Для організації ефективної роботи із запобігання надзвичайним ситуаціям, ліквідації їхніх наслідків, зниження масштабів втрат та збитків дуже важливо знати причини їх виникнення.

Надзвичайні ситуації, відповідно до кодексу цивільного захисту, класифікують: а) за характером походження або причиною виникнення; б) ступенем поширення; в) розміром людських утрат та матеріальних збитків.

Залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення НС на території України, визначаються такі види надзвичайних ситуацій: 1) техногенного характеру; 2) природного характеру; 3) соціальні; 4) воєнні (іл. 40.1).
Іл. 40.1. Надзвичайні ситуації, що виникли на території України протягом 2017 р.
НС техногенного характеру - це транспортні аварії (катастрофи), пожежі, неспровоковані вибухи чи їх загроза, аварії з викидом небезпечних хімічних, радіоактивних, біологічних речовин, раптове руйнування споруд та будівель, аварії на інженерних мережах і спорудах життєзабезпечення, гідродинамічні аварії на греблях, дамбах тощо.

НС природного характеру, або стихійні лиха - це небезпечні геологічні, метеорологічні, гідрологічні морські та прісноводні явища, деградація ґрунтів чи надр, природні пожежі, зміна стану повітряного басейну, інфекційна захворюваність людей, сільськогосподарських тварин, масове ураження сільськогосподарських рослин хворобами чи шкідниками, зміна стану водних ресурсів та біосфери тощо.

Соціальні НС - порушення нормальних умов життя та діяльності людей на окремій території чи об'єкті на ній або на водному об'єкті, спричинене протиправними діями терористичного і антиконституційного спрямування або пов'язане із зникненням (викраденням) зброї та небезпечних речовин, нещасними випадками з людьми тощо.

Воєнні НС - порушення нормальних умов життя та діяльності людей на окремій території чи об'єкті на ній або на водному об'єкті, спричинене застосуванням звичайної зброї або зброї масового ураження, під час якого виникають вторинні чинники ураження населення, визначені в окремих документах.

НС техногенного характеру називають ще антропогенними, тобто ті, що виникають на об'єктах, створених людьми, і які вона використовує. Великі аварії та катастрофи на об'єктах можуть виникнути внаслідок стихійного лиха, а також порушень технології виробництва, правил експлуатації різних машин, обладнання і встановлених норм безпеки.

Виробничі, транспортні та побутові аварії та катастрофи за наслідками не поступаються стихійним лихам. Унаслідок техногенних аварій і катастроф виникають ситуації, які призводять до значних збитків, виникає необхідність захисту людей від дії шкідливих чинників, проведення рятувальних, медичних і евакуаційних заходів.

За статистикою, понад 50 % аварій і катастроф припадають на транспорт. Транспортні аварії поділяють на автомобільні. залізничні, авіаційні, водні та трубопровідні.

Серед усіх видів транспорту сумне лідерство за кількістю трагічних наслідків і матеріальних збитків належить автомобільному транспорту (іл. 40.2).

Дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху дорожнього транспортного засобу, внаслідок якої постраждали люди чи заподіяна шкода майну. На дорогах щорічно виникають десятки тисяч аварій і катастроф. Статистика свідчить, що протягом кожних 10 хв відбувається одна ДТП, кожних 2 год в автокатастрофах гине 1 особа.

Основними причинами аварій та катастроф на залізничному транспорті є несправність колії, рухомого складу, технічних засобів керування, прорахунки відповідальних за безпеку руху поїздів тощо. У процесі аварії, що виникла, крім зіткнень, можливе і сходження поїздів з колії, а також виникнення пожежі й вибуху (іл. 40.3. іл. 40.4).
Іл. 40.2. Дорожньо-транспортна пригода Іл. 40.3. Катастрофа потяга Іл. 40.4. Залізнична аварія Іл. 40.5. Аварія суден
Статистика свідчить, що майже половина авіаційних аварій і катастроф трапляється на льотному полі, решта - у повітрі, на різних висотах польоту літального апарата, нерідко над малонаселеною територією землі або над водяною поверхнею. Щодо кількості постраждалих під час авіакатастроф, то тут часто діє принцип "усе або нічого".

Під час катастрофи на річковому і морському транспорті (іл. 40.5) план дій на судні такий: оголошення тривоги для екіпажу й пасажирів; оцінка обстановки та вживання заходів щодо захисту людей, які перебувають на судні; підготовка рятувальних засобів, засобів для гасіння пожежі, а також механізмів захисту судна від потрапляння води.

На виробництві, у побуті часто виникають вибухи газу та інших вибухонебезпечних речовин, що призводить до руйнування будівель і пожеж (іл. 40.6. іл. 40.7).

Пожежа - неконтрольований процес знищення або пошкодження вогнем майна, під час якого виникають небезпечні чинники для живих істот та довкілля. Пожежі в містах і населених пунктах виникають унаслідок недотримання правил пожежної безпеки, несправності електромережі, стихійних лих, аварій.
Іл. 40.6. Вибух у житловому будинку Іл. 40.7. Ліквідація пожежі
Аварії на гідротехнічних спорудах (гідродинамічні аварії) виникають під час руйнування й прориву гребель, дамб, коли вода поширюється з великою швидкістю і створює загрозу затоплення територій (іл. 40.8). Причини таких аварій різні, але найчастіше вони відбуваються через руйнування основ споруд, перевищення розрахункової максимальної скидної витрати, тобто внаслідок переливу води через греблю. Найважчими наслідками гідродинамічних аварій є катастрофічні затоплення.

АЕС на території України є одним з основних джерел забезпечення електричною енергією господарства країни (іл. 40.9). Виробництво, транспортування, збереження і використання радіоактивних матеріалів на АЕС строго регламентовано правилами технології, техніки безпеки і контролю за їх застосуванням. Проте це не спростовує ймовірності виникнення аварій, унаслідок чого ці об'єкти називають радіаційно небезпечними.

У результаті радіаційних аварій, як це було на Чорнобильській АЕС (іл. 40.10), з пошкодженого ядерного реактора в навколишнє середовище викидають радіоактивні речовини у вигляді розпечених газів і аерозолів. Викиди поширюються залежно від спрямування шарів повітря і створюють зону радіоактивного забруднення місцевості.
Іл. 40.8. Зруйнована вибухом гребля Дніпрогесу в 1941 р. Іл. 40.9. Рівненська АЕС Іл. 40.10. Аварія на Чорнобильській АЕС
До наслідків, безпосередньо пов'язаних із впливом іонізуючого випромінювання, належать променеві ураження - гостра променеву хворобу, радіаційні ураження шкіри, слизових оболонок, певних органів і систем організму.

До хімічно небезпечних об'єктів належать підприємства, що виробляють різноманітну хімічну продукцію, нафтопродукти, фармацевтичні препарати, а також підприємства, що мають холодоагенти, очисні споруди, залізничні станції з об'єктами відстою, склади з отрутохімікатами, сховища, транспортні трубопроводи тощо.

Під час екстремальних ситуацій природного, виробничого, транспортного характеру можливе надходження різних хімічних речовин у навколишнє середовище: в атмосферу або на поверхню ґрунту, у відкриті водойми-накопичувачі та інші об'єкти-з подальшим поширенням парів, аерозолів на території населених пунктів.

НС природного характеру, або стихійні лиха. Події природного походження або результат діяльності природних процесів, які за своєю інтенсивністю, масштабом поширення і тривалістю можуть вражати людей, об'єкти економіки та довкілля, називають небезпечними природними явищами, або стихійним лихом.

Стихійне лихо - природне явище, що діє з великою руйнівною силою, заподіює значну шкоду території, на якій відбувається, порушує нормальну життєдіяльність населення, завдає матеріальних збитків. Щорічно в Україні виникає до трьохсот НС, спричинених метеорологічними, гідрологічними та геологічними явищами. Найбільша їх кількість зумовлена метеорологічними явищами.

Повені (іл. 40.11) - тимчасове затоплення значної частини суші водою в результаті розливу річок через велику кількість опадів, інтенсивне танення снігу, утворення заторів льоду під час весняного паводка, вітровий нагон води в річки з моря. Причиною повені можуть бути і завали на річках через землетруси, гірські зсуви, цунамі або гравітаційних хвиль від підводних ядерних вибухів, руйнування дамб, гребель, гідровузлів. Повені характеризуються підйомом рівня води й затопленням територій.

Селевий потік - потік суміші ґрунту й води, у якому багато каміння та уламків зруйнованих гірських порід і дерев. Селеві потоки утворюються в гірських і передгірських районах за великої кількості дощів, швидкого танення льоду, гірського снігу, землетрусів. Маючи значну масу і швидкість, селі руйнують дороги, сільгоспоб'єкти, населені пункти і все інше на шляху просування.

Зсуви - ковзне зміщення мас гірських порід схилом під дією сили тяжіння внаслідок повені, землетрусу, послаблення міцності порід через сільськогосподарську діяльність або будівництво, які здійснюють, не беручи до уваги геологічних умов місцевості (іл. 40.12).

Площі зсувонебезпечних зон на теренах України за тридцять років (1980-2010 рр.) зросли у 2-5 разів. Зони зсуву захоплюють райони забудови, створюючи таким чином загрозу надзвичайних ситуацій з непередбаченими наслідками.

З групи метеорологічних явищ природного походження вкрай небезпечними стихійними лихами є бурі, урагани та смерчі. Основна причина їх виникнення - циклонічна діяльність атмосфери. Циклони Атлантичного океану зазвичай називають ураганами, а тропічні циклони західної частини Тихого океану - тайфунами.
Іл. 40.11. Повінь Іл. 40.12. Наслідки зсуву
Буря (шторм) - дуже потужний, зі швидкістю понад 20 м/с, постійний вітер, що викликає великі руйнування на суші та хвилювання на морі (шторми).

Найважливіша характеристика урагану - швидкість вітру (29 м/с - 50 м/с). Для зручності контролю за напрямком ураганів та з метою зменшення кількості помилок під час передачі інформації синоптики надають їм короткі жіночі й чоловічі імена, що легко запам'ятовуються, або використовують чотирицифрову нумерацію.

В Україні ураганні вітри виникають будь-якої пори року, але переважна більшість - у липні-вересні. Вони мають циклічність, і це сприяє їхньому прогнозуванню. Урагани супроводжують зливи, снігопади, гради, блискавки, курні й снігові бурі.

Ураган ламає і вириває з коренями дерева, руйнує будинки, лінії електропередачі, будинки й споруди (іл. 40.13). Люди можуть потрапити під уламки зруйнованих будинків. Уламки, що летять дуже швидко, та інші предмети завдають людям важких травм.

Смерч (торнадо) - атмосферний вихор, що виникає в грозовій хмарі й поширюється аж до поверхні землі. Він має вигляд стовпа, іноді з вигнутою віссю обертання, діаметром до сотень метрів з лійкоподібними розширеннями догори й донизу (іл. 40.14). Повітря в смерчі обертається проти годинникової стрілки зі швидкістю до 100 м/с й одночасно підіймається спірально, утягуючи в себе різноманітні предмети. Середня швидкість переміщення смерчу сягає 50-150 км/год. Тривають смерчі від кількох хвилин до кількох годин, долаючи за цей час шлях від сотень метрів до десятків кілометрів.

Смерч, рухаючись над землею, завдає руйнувань того ж рівня, що й сильні ураганні вітри, але на менших площах. Це пов'язано з потужною дією обертової сили повітря та різким підйомом повітряних мас догори. При цьому певні об'єкти (автомобілі, легкі будівлі, дахи будинків, люди і тварини) можуть відриватися від землі й переміщуватися на сотні метрів.

Урагани, бурі й смерчі - одні з найпотужніших сил стихії, а за руйнівним впливом їх часто порівнюють із землетрусом.

Землетруси - це могутні прояви внутрішніх сил Землі, які спричиняють поштовхи і коливання земної поверхні та супроводжуються зсувами земної кори. Осередок землетрусу зумовлює пружні коливання (сейсмічні хвилі), що поширюються землею за всіма напрямками. При цьому вивільнюється величезна кількість енергії. Руйнування, що спостерігають під час землетрусів, порівнюють з наслідками ядерних вибухів (іл. 40.15). Ділянку Землі, з якої виходять хвилі землетрусу, називають центром, а відповідне місце на поверхні - епіцентром землетрусу. Землетруси виникають і в результаті руху мас земної кори через горотвірні процеси (40 % суші - це горотворчі території). Щорічно у світі реєструють понад 1 млн сейсмічних поштовхів. Землетруси відбуваються і на дні океанів (моретруси).

Для визначення сили землетрусу використовують 12-бальну шкалу Ріхтера (за іменем американського сейсмолога; запропонована в 1935 р.). Земна поверхня під час землетрусу в 12 балів нагадує море за штормової погоди.

Землетрус може триває від кількох секунд до кількох діб. Кількість поштовхів та проміжки часу між ними можуть бути різними й малопередбачуваними.
Іл. 40.13. Наслідки урагану Іл. 40.14. Смерч Іл. 40.15. Наслідки землетрусу
Наслідки землетрусів небезпечні. Це травмування та загибель людей, руйнування будинків, пожежі, вибухи, викиди шкідливих речовин, аварії, вихід із ладу систем життєзабезпечення. За кількістю жертв, розмірами збитків та площею ушкоджених територій, за непередбачуваністю та малоймовірністю захисту від них ці катастрофи не мають аналогів. Найскладніша ситуація виникає через землетрус у великих містах, коли руйнація будинків, споруд, комунікацій, систем газо- та водопостачання, каналізації діяльність міста порушується, виникають пожежі, з'являється значна кількість постраждалих з травмами, опіками. Унаслідок землетрусів щорічно гине в середньому 100 тис. осіб.

Інтенсивне випадання снігу може призводити до утворення снігових заметів, які супроводжуються різкими змінами температури й спричиняють зледеніння доріг, ліній електропередач; паралізують роботу авто та залізничного транспорту, порушують нормальне життя населених пунктів і навіть великих міст (іл. 40.16).

У горах особливо небезпечними є снігові лавини, які мають велику руйнівну силу, заподіюють великих матеріальних збитків і спричиняють людські жертви. Боротьба зі сніговими лавинами має тривалий характер, її здійснюють протилавинні служби.

Специфічним стихійним лихом є засуха, коли довго не випадають опади. Це призводить до зневоложення ґрунту й масової загибелі рослинності, відтак - голоду.

Засухи спричиняють підвищену пожежну небезпеку і природні пожежі, наприклад, лісові пожежі (іл. 40.17) - неконтрольований процес знищення вогнем об'єктів довкілля, під час якого виникає небезпека для всього живого.

Виникають пожежі зазвичай через порушення правил пожежної безпеки, а також у результаті дії блискавки, самозаймання (торф'яні пожежі), особливо під час засухи тощо.

Незважаючи на те що блискавки рідко призводять до масових уражень людей, доцільно звернути увагу і на це стихійне явище природи (іл. 40.18). Сила струму під час грозового електричного розряду може змінюватися від 10 000 А до 40 000 А. Повітря, через яке проходить блискавка, нагрівається. Безпосередньо в каналі проходження блискавки температура повітря сягає 30 000°С, а тиск вимірюється величинами від 10 до 30 атмосфер. Люди, які перебувають на відстані 1 м від місця удару блискавки, можуть бути відкинуті ударною хвилею. Якщо блискавка потрапляє в предмет, насичений вологою, то ця вода моментально закипає і випаровується, що й спричиняє буквально вибух просякнутих вологою дерев, цегляних стін тощо.
Варто знати й про такі небезпеки природного характеру:
* епідемія - масове поширення інфекційної хвороби на певній території за невеликий проміжок часу;

* епізоотія - швидке поширення заразної хвороби тварин, що значно перевищує звичайний рівень захворюваності на цю хворобу на відповідній території;

* епіфітотія - поширення на території однієї або кількох адміністративно-територіальних одиниць заразної хвороби рослин, що значно перевищує звичайний рівень захворюваності на цю хворобу на відповідній території.
Іл. 40.16. Снігові замети Іл. 40.17. Лісова пожежа Іл. 40.18. Розряд блискавки
Руйнівну силу техногенних катастроф і стихійних лих у певних випадках можна порівняти з воєнними діями, а кількість постраждалих значною мірою залежить від типу, масштабів, місця і темпу розвитку ситуації, особливостей регіону і населених пунктів, що опинились в районі події, об'єктів господарської діяльності. На об'єктах господарського комплексу, у т. ч. в навчальних закладах, завчасно розробляються спеціальні заходи щодо запобігання або максимального зменшення руйнівних наслідків надзвичайних ситуацій природного і техногенного характеру, можливих утрат людей і матеріальних цінностей. До таких заходів належать суворе дотримання специфічних вимог безпеки; організація оповіщення керівного складу штабів цивільного захисту і населення; спеціальна підготовка й оснащення рятувальних формувань; надання медичної допомоги ураженим і матеріальної допомоги постраждалим.

Отже, у процесі навчання населення діям у надзвичайних ситуаціях розглядають проблеми безпеки людини під час надзвичайних ситуацій, шляхи зниження небезпечних та шкідливих чинників до допустимих норм, розробляють методи й засоби захисту людини та ліквідації наслідків таких ситуацій.

1. Яка подія називається надзвичайною ситуацією? За якими ознаками поділяють НС і на які групи за причиною їх виникнення?

2. Наведіть приклади надзвичайних ситуацій техногенного характеру. Чому їх ще називають антропогенними?

3. Охарактеризуйте соціальні та воєнні надзвичайні ситуації.

4. Які причини транспортних аварій і чим небезпечні такі аварії, вибухи побутового газу, пожежі та гідродинамічні аварії?

5. У яких ситуаціях можливий викид радіоактивних і хімічних речовин?

6. Назвіть стихійні лиха, які трапляються в Україні. Охарактеризуйте стихійні лиха, які можуть бути у вашій місцевості.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Причини виникнення та класифікація надзвичайних ситуацій - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут. Які великі аварії та стихійні лиха сталися в Україні протягом останніх років? Щодня у світі фіксують тисячі подій, під час яких відбувається порушення нормальних умов життя і діяльності людей (через аварії, катастрофи, стихійні лиха, епідемії, терористичні акти, збройні конфлікти тощо).

# data[].attributes.headline
05.04.2023 10 клас Єдина державна система цивільного захисту та її складові. Законодавче та нормативно-правове забезпечення її функціонування

# data[].attributes.subject
05.04.2023 10 клас Єдина державна система цивільного захисту та її складові. Законодавче та нормативно-правове забезпечення її функціонування

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цей контент створено завдяки Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Єдина державна система цивільного захисту та її складові. Законодавче та нормативно-правове забезпечення її функціонування - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Єдина державна система цивільного захисту та її складові. Законодавче та нормативно-правове забезпечення її функціонування - Нормативно-правова база цивільного захисту - Основи цивільного захисту - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Андрій Ланселот

# data[].attributes.attachment_link.title
Домедична допомога і транспортування поранених

# data[].attributes.headline
15.03.2023 11 Зупинка кровотечі за допомогою спеціальних джгутів

# data[].attributes.subject
15.03.2023 11 Зупинка кровотечі за допомогою спеціальних джгутів

# data[].attributes.attachment_link.title
Домедична допомога під час бойових дій

# data[].attributes.headline
08.03.2023 11 клас Зупинка кровотечі з ран верхньої та нижньої кінцівки кінцівок (взаємодопомога).

# data[].attributes.subject
08.03.2023 11 клас Зупинка кровотечі з ран верхньої та нижньої кінцівки кінцівок (взаємодопомога).

# data[].attributes.attachment_link.title
Перша допомога: зупинка кровотечі

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
денис іваницький

# data[].attributes.attachment_link.title
національне бойове мистецтво хортинг

# data[].attributes.headline
22-24.03.2023 10 клас ОСНОВИ САМОЗАХИСТУ. Національні бойові мистецтва

# data[].attributes.subject
22-24.03.2023 10 клас ОСНОВИ САМОЗАХИСТУ. Національні бойові мистецтва

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут.

Чи відомі вам українські бойові мистецтва? Які саме?

Бойові мистецтва всіх країни мають особливості та цікавинки. Усі методи бою формувались. Відповідно до певних історичних подій, мотивацій і життєвих потреб. Головна їх мета полягала в забезпеченні захисту від супротивника, який міг з'явитись на полі бою або посеред вулиці. Якнайбільше зберегли свої знання сучасні східні народи, чиє мистецтво найпоширеніше у світі.

Українське бойове мистецтво має незначне поширення навіть на Батьківщині. Проте традиційні українські бойові мистецтва нічим не поступаються східним, що вже доведено багатьма перемогами наших бійців.

Говорячи про українські методики ведення бою, варто відзначити системи, які виховують воїнів на основі традиційних українських знань. Серед них виокремлюють: Бойовий гопак; Спас; Хортинг.
Іл. 38.1. Бойовий Гопак
Бойовий гопак. Бойовий гопак (іл. 38.1) - українське бойове мистецтво, розроблене на основі елементів традиційного козацького бою, що збереглися в народних танцях, та власного досвіду дослідника бойових мистецтв львів'янина Володимира Пилата.

Бойовий гопак був заснований В. Пилатом як офіційне мистецтво бою на початку 1990-х рр. 25 травня 2017 р. Верховна Рада України визнала Бойовий гопак національним видом спорту.

Узявшись за дослідження народних танців, В. Пилат звернув увагу на багатство і різноманітність їх рухів. Він виявив, що українські танці, особливо популярні серед козацтва Гопак та Метелиця, містять у собі дуже багато елементів, не поширених у інших народів і схожих на бойову техніку - удари ногами в стрибку, присядці чи "павучку", різноманітні кроки, відбивання, підсікання, "повзунці", "присядки", "тинки", "копняки" тощо. Пізніше ці рухи, належним чином трансформовані до вимог сучасного бойового мистецтва, склали основу технічного арсеналу Бойового гопака. Таку назву відтворене бойове мистецтво предків отримало через те, що значну частину техніки вдалося розшифрувати завдяки дослідженню народних танців, перш за все Г опака.

Також певний вплив на формування техніки Бойового гопака мали прийоми самозахисту селян Галичини. Практично в кожному селі були школи, у яких вчили дітей боротися. Там був майстер, що вчив дітей битися, боротися, розвивати силу і захищати себе та своє село від нападників. За це односельці давали йому харчі. Майстер бойових мистецтв не мусив займатися городом, скотарством, а лише підготовкою молодих воїнів.

Бойовий гопак дає змогу зрозуміти сутність життя тих часів. До того ж, займаючись цим видом спорту, ви здобудете гарну фізичну форму.

Також варто зазначити, що як і більшість східних мистецтв, Бойовий гопак спирається на традиційні рухи воїнів під час сутички. Під час навчання не залишається поза увагою і виховання духу та сили воїна. Якщо ж ідеться про техніку ударів, то тут переважають рухи ногами, що великою мірою вирізняє його серед інших типів бою.

Змагання з Бойового гопака мають кілька різновидів: "Однотан", "Тан-Двобій", "Забава", "Борня", "Герць".

"Однотан" - це соло-композиція в музичному супроводі з демонстрацією техніки Бойового гопака. Людина, використовуючи удари, відходи, сув'язі, уявляє, що б'ється з кількома супротивниками і намагається здолати їх. Однотан оцінюють за майстерність у виконанні технічних елементів і різноспрямованість ударів. Його ефективно використовують у реальному бою.

"Тан-двобій" - попередньо вивчена показова програма з елементів Бойового гопака, яку виконують двома учасниками, що імітують двобій у музичному супроводі.

"Забава" - різновид двобою з обмеженим дотиком. Мета "Забави" - засвоєння елементів Бойового гопака та вміння входити в бій і виходити із бойової дистанції.

"Борня" - різновид двобою з легким дотиком. У "Борні" дозволена серійна робота на середній і дальній дистанціях.

"Герць" - різновид двобою із повноцінним дотиком. У "Герці" передбачено кільканадцять видів дотику, які регламентуються правилами змагань згідно із сучасними міжнародними аналогами бойових систем - міжстильового та універсального бою.

У Бойовому Гопаку відпрацьована навчально-виховна система, у якій утверджено сім рівнів майстерності і чотири напрямки розвитку. Перші три рівні майстерності учнівські: "Жовтяк", "Сокіл" і "Яструб". Проміжний - "Джура" та мистецькі - "Козак", "Характерник" і "Волхв". "Волхв" є найвищим ступенем.

Спас. Кажуть, що бойове мистецтво Спас відомий від княжих часів і був поширений серед запорозьких козаків. А точніше, серед козацьких розвідників - пластунів. Така версія підтверджується тим, що технічний арсенал є невеликим. Уся ударна техніка та прийоми передбачають максимально швидку нейтралізацію супротивника. Побутує вислів: "Спас - це швидкоплинний бій на знищення".

Слід розуміти, що завданням розвідника є непомітно прийти, тихо та непомітно зробити свою справу і так само тихо і непомітно піти. Якщо розвідник вступає в бій, то він має завершитися якнайшвидше: до того, як супротивник зможе видати якийсь звук. Саме із цих міркувань формували техніку бою пластунів.

Світоглядна основа Спасу ґрунтується на козацьких законах-карбах та козацьких переказах. Вважається, що до нашого часу дійшло 40 карбів та 2 перекази (Скупський та Супойський). Серед карбів головним вважається Слово стосове.

Сучасне відродження козацького бойового мистецтва "Спас" в У країні розпочалось на початку 90-х рр. XX ст. У Запоріжжі утворилася ініціативна група під керівництвом Олександра Притули, яка розпочала процес пошуку, вивчення і апробації козацьких методів ведення бою, зокрема - носіїв, які зберегли козацьке бойове мистецтво "Спас".

У 2008 р. український рукопаш "Спас" (іл. 38.2) було визнано неолімпійським видом спорту в Україні.

Спас - це вдосконалене мистецтво ведення битви Він був створений на основі вчення воїнів-характерників, які складали одну з найважливіших частин козацького суспільства. Представлені бійці мали не просто досвід ведення боротьби, а й користувалися глибокими знаннями у сфері медицини. Крім цього, за згадками певних істориків, характерники могли зникати та з'являтися, коли заманеться, переміщувались за секунду в потрібне місце та мали надприродні здібності. Та в наш час, на жаль, від них залишилося лише бойове мистецтво.

Спас має на меті виховати тіло і дух людини. Ця система ведення бою вдосконалить не тільки фізичну підготовку, а й навчить ходити по вугіллю, стрибати через вогонь, виживати в природних умовах та дотримуватися енергетичної рівноваги. Спас дає практичні знання для самозахисту на сучасних вулицях.

Власне, методика бою як у Бойовому гопаку, так і в "Спасі" заснована саме на збережених знаннях козаків. Та якщо йдеться про різницю між цими бойовими мистецтвами, то тут варто зазначити їхні специфічні методи боротьби. Бойовий гопак під час бою більше приділяє увагу ударам ногою, а Спас - рукою.
Іл. 38.2. Український рукопаш "Спас"
Ще однією особливістю Спасу є техніка, яка називається "гойдок". Вона є основою бойового мистецтва. На неї накладається вся ударна та кидкова техніка. Задачею гойдка є максимально швидке зближення із супротивником з одночасним відходом з лінії атаки та заходом супротивнику вбік чи за спину. Ключовим у виконанні гойдка є "червона пляма" - дистанція початку гойдка. Вона вимірюється не довжиною, а відчуттям. Червона пляма - це дистанція, з якої супротивник до бійця не дістане, а до нього дотягнутись можна. Хтось намагається ототожнювати гойдок з маятником, але це не так. Відомо також про "гойдок смерті" - техніку, яка дає можливість ухилятися від одиночних пострілів з пістолета з одночасним зближенням із супротивником.

Рухи та удари в Спасі - "робочі", тобто такі, які використовували українці повсякчас. Відповідно назва ударів передає їхній зміст - "через", "гуп", "вихлист", "вулик", "вкляк", "налигач", "матня", "поцілунок", "здриг" і "нишпорка". Є ще "хрещений джмелик" та "стріла монгола", але ці дві назви позначають удари в конкретні місця.

Навчання у Спасі відбувається насамперед завдяки певним специфічним іграм. Такий підхід зумовлено високою травматичністю техніки. Найбільш поширеними є "Смалений вовк", "Сірко на прив'язі", "Цурки-палки", "Панас". Хоча система підготовки не обмежується лише цими іграми. Використовують також багато інших народних ігор та забав. Вони складають систему підготовки козака-охоронця краю - "козацький вар".

Крім українського рукопашу "Спас" в Україні практикують боротьбу навхрест, боротьбу на поясах (іл. 38.3), боротьбу для найменших "Котигорошко", бої "лава-на-лаву" (іл. 38.4), козацьке багатоборство, шабельний бій та бій на списах.

Хортинг. Хортинг - спортивний напрям змішаних єдиноборств, де дозволені всі прийоми; повноконтактна версія змішаних бойових мистецтв, набір навичок для перемоги над супротивником у змагальному двобої.

Проте справжнє розуміння цього бойового мистецтва значно ширше, і навички ведення бою є лише малою прикладною частиною. Хортинг-це спосіб життя, особливий погляд на дійсність, завдання якого - виховання людини духовної.

Ідея виникнення Хортингу як комплексної системи самовдосконалення особистості, заснованої на фізичному, морально-етичному та духовному вихованні, пов'язана з відродженням давніх народних традицій, що передавалися з покоління в покоління.

Відомо, що польська, литовська й українська шляхта, а згодом і московське дворянство часто віддавали синів на Запорозьку Січ: вважали, що тільки там, у середовищі відважних воїнів, можна отримати спеціальну підготовку й загартувати дух.

Саме Січ була місцем народження козацької доблесті і військового духу того часу, оплотом багатотисячної армії воїнів, яка встановила для себе правила найвищої дисципліни в перервах між походами і самопожертви в поході. Хортиця була притулком воїнів, де постійно вдосконалювалося бойове мистецтво як у завойовницьких цілях, так і з метою захисту рідного краю. Турніри між найсильнішими воїнами, представниками козацьких куренів та рукопашні сутички проводитися практично постійно і з різних приводів: для визначення керівників куренів і сотень, на гуляннях і святах, з метою помирити посварених козаків або навіть групи козаків, двобої в живому колі з козаків - "хорті" проводилися не тільки на центральному майдані Січі, а й у будь-якому іншому місці, і під час походів, і під час відпочинку для того, щоб не втрачати і підтримувати реальний бойовий навик на випадок смертельної сутички. У козацький хорт (відкрите коло з козаків) виходили учасники двобоїв без зброї, знімаючи її заздалегідь і віддаючи товаришам по куреню. У таких двобоях дозволялося обмотувати руки ганчір'ям, але наглядовий стежив за тим, щоб у ганчірку не замотували каміння, у штанах не було прихованої зброї, і учасники двобою були тверезі. Порушення правил карали відстороненням права голосу на козацьких нарадах.

Ідея відродження оздоровчих, бойових, культурних, військово-патріотичних традицій Запорозької Січі у формі сучасного Хортингу як комплексної системи самовдосконалення особистості, заснованої на фізичному, морально-етичному та духовному вихованні пов'язана з відродженням давніх народних традицій. З історії відомо, що серед вільних козаків Січі, які разом брали участь у походах, були представники близько 40 різних національностей. Закон діяв для всіх один - жити по честі, піклуватися про своє здоров'я та дотримувати військової традиції.
Іл. 38.3. Боротьба на поясах Іл. 38.4. Козацький гуртовий бій "лава на лаву"
У проведенні ігрищ і двобоїв головне було - дотримання простих правил: не кусатися, не лізти в штани (це значить не хапати за пах), не виколювати очі, не виламувати пальці, не замотувати камені в ганчір'я, яким мотали руки, і не бити суперника головою об землю. Усе інше тими первинними правилами було дозволено.

Життя змушувало козацьке керівництво дисциплінувати козаків, виживати колективно, підтримуючи боєготовність воїнів. Навіть сучасні бої без правил не зрівнялися б з тими двобоями, які проводили кошові отамани на Січі. Крім рукопашних сутичок, проводили постійні тренінги з холодною зброєю, основні з яких були козацька шабля, ніж і палиця (до 150 см). З історичних джерел відомо, що на Хортиці козаки вдосконалювали навички володіння сокирою, булавами, списами і сталевими прутами. Стрільба з пістоля в козаків також була важливим елементом підготовки.

Поєднання культу фізичної досконалості і високої моралі та духовності створило справжніх лицарів, еліту й гордість українського народу. Його фізична культура, розвиваючись на власній національній основі, не мала замкнутого й обмеженого характеру. Водночас, вбираючи в себе найкращі зразки європейської культури, фізична культура українців за своїм соціальним значенням та спрямованістю ґрунтувалася передусім на звичаях і традиціях свого народу.

Система підготовки, виховання характеру в жорстоких рукопашних двобоях, у яких дозволялася вся можлива техніка самооборони, удосконалення майстерності та надбання змагального духу запорозьких козаків лягли в основу Хортингу, який визнаний в Україні національним видом спорту.
Іл. 38.5. Сучасний Хортинг
Сучасний український Хортинг - універсальна система змішаного єдиноборства, яка втілила найбільш ефективні та дієві прийоми спортивних і прикладних єдиноборств та бойових мистецтв (іл. 38.5). Виховна і філософська основа Хортингу - здоровий спортивний дух людини та славні традиції козаків Запорозької Січі.

Розвиток Хортингу має на меті спортивне виховання сильного й здорового суспільства на основі традиційних духовних цінностей українського народу.

1. Які бойові системи виховують воїнів на основі традиційних українських знань?

2. У чому полягає суть Бойового гопака як українського бойового мистецтва?

3. Які різновиди Бойового гопака вам відомі?

4. Що покладене в основу Спаса як мистецтва ведення битви?

5. Чому Хортигн можна віднести до сучасного виду змішаних єдиноборств?

6. Чим Бойовий гопак відрізняється від Спаса?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Національні бойові мистецтва - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Національні бойові мистецтва - Основи самозахисту - Прикладна фізична підготовка - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.headline
17.03.2023 10 клас Подолання перешкод

# data[].attributes.subject
17.03.2023 10 клас Подолання перешкод

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Які різновиди смуг перешкод ви спостерігали на змаганнях чи уроках фізкультури?

Усі прийоми подолання перешкод можна розділити на чотири групи: 1) стрибки; 2) перелізання; 3) пересування по вузькій опорі; 4) спеціальні прийоми і дії.

Стрибки - основний спосіб подолання невеликих перешкод. їх виконують стрімко (з ходу) без зниження швидкості і без затримки біля перешкод. Розрізняють такі види стрибків: а) безопорні стрибки (виконують без опори на перешкоду); б) опорні стрибки (виконують з опорою на перешкоду); в) стрибки в глибину.

Безопорні стрибки можуть проводитися в довжину і у висоту і поділяються на стрибок з приземленням на одну ногу і з приземленням на обидві ноги.

Стрибок із приземленням на одну ногу (іл. 37.1) застосовують, долаючи горизонтальні перешкоди завширшки до 2 м (щілини траншеї, невеликі вирви, канави тощо) і вертикальних до 0,6 м (повалені дерева, обірвані дрота, зруйновані цегляні стінки, камені тощо). Для виконання стрибка слід з розгону відштовхнутися перед перешкодою однією ногою і, виносячи іншу ногу широким махом вперед-угору, перестрибнути через перешкоду, приземлившись на махову ногу, продовжувати рух вперед.
Іл. 37.1. Стрибок з приземленням на одну ногу Іл. 37.2. Стрибок з приземленням на обидві ноги Іл. 37.3. Стрибок з опорою рукою і ногою
У момент стрибка поштовхова нога залишається ззаду до торкання маховою ногою землі, після чого енергійним змахом уперед допомагає безперервному руху. Корпус під час стрибка подається вперед, руки працюють у такт руху, як при звичайному бігу (ліва рука - права нога).

Стрибок із приземленням на обидві ноги (іл. 37.2) використовують під час подолання більш широких (3-3,5 м) ровів, канав, вирв і більш високих (до 0,8 м) вертикальних перешкод, які важко подолати стрибком з приземлення на одну ногу.

Щоб виконати стрибок, слід енергійно розбігтися і, відштовхнувшись перед перешкодою сильнішою поштовховою ногою, зробити зліт, виносячи вперед угору іншу, зігнуту в коліні, ногу з одночасним змахом обох рук вгору. Приземлення проводять на ступні злегка розставлених ніг, коліна зігнуті, корпус і руки подають уперед для втримання тіла від падіння назад. Зброю в момент злету активно виносять уперед-вгору.

Опорні стрибки застосовують під час подолання перешкод заввишки до рівня грудей, що дає змогу спиратися на них. Стрибок, наступаючи на перешкоду, застосовують, долаючи перешкоди заввишки до 0,9 м (огорожа, повалене дерево, зруйнована стінка, земляний вал тощо).

Для виконання стрибка слід зробити розбіг і, відштовхнувшись однією ногою, подаючи тулуб уперед, легко наскочити на перешкоду іншою зігнутою ногою, не випрямляючись, пронести над перешкодою поштовхову ногу, зіскочити на неї і продовжити рух уперед. Руки під час стрибка працюють у такт руху: під час відштовхування правою ногою зброю в момент стрибка виносять уперед, при відштовхуванні лівою ногою вона в початковій фазі опори перебуває позаду, а в момент приземлення на поштовхову (ліву) ногу її виносять уперед.

Стрибок з опорою рукою і ногою застосовується під час подолання перешкод заввишки до 1,1 м. Найбільш характерною такою перешкодою є цегляна стінка з двома проломами. Для виконання стрибка необхідно зробити розбіг і, відштовхнувшись перед перешкодою лівою ногою, виносять руку зі зброєю вперед-угору, наскочиш на перешкоду, спираючись на неї лівою рукою і відведеною убік злегка зігнутою правою (маховою) ногою. Не зупиняючись, перенести через перешкоду ліву (поштовхову) ногу, зіскочиш на неї і продовжувати рух уперед (іл. 37.3).
Іл. 37.4. Стрибок у глибину з положення стоячи
Стрибок слід виконувати м'яко і швидко, без затримки на перешкоді в момент наскоку й опори. Для цього корпус подається вперед-угору, ліву руку, злегка зігнуту, ставлять пальцями вперед, праву ногу сильним махом виносять уперед-праворуч і м'яко ставлять на перешкоду внутрішнім краєм стопи. Ліву ногу, зробивши поштовх, швидко переносять між перешкодою і правою (опорною) ногою, потім, опускаючись вниз, ставлять на землю для продовження бігу.

Стрибки у глибину застосовують, зіскакуючи з перешкод заввишки до 5 м (стіни, вікна, дахи тощо). Стрибки у глибину з положення стоячи застосовують під час зіскакування з перешкод заввишки до 2 м (іл. 37.4). У польових умовах це можуть бути стрибки у рів, траншею, на землю із залишків зруйнованих стін тощо. На смузі перешкод цей стрибок застосовують, зіскакуючи на землю зі зруйнованого мосту, з останньої сходинки зруйнованої драбини, долаючи фасад будинку.

Для виконання стрибка слід стати на край перешкоди і присісти. Відштовхнувшись обома ногами, стрибнути на носки напівзігнутих і злегка розставлених ніг. Зброю тримати правою рукою горизонтально і подати в момент приземлення злегка вперед. За наявності зброї за спиною слід у момент приземлення притримати приклад правою рукою. Зіскакуючи з невеликої висоти або опинившись близько від супротивника, зброю беруть у положення бойової готовності для ураження супротивника насамперед вогнем.

Стрибок у глибину з положення сидячи використовують, зіскакуючи з перешкод заввишки до трьох метрів. У польових умовах він може застосовуватися для зістрибування зі стрімких, крутих обривів, зруйнованих стін тощо. У разі швидкісного подолання смуги перешкод стрибок з положення сидячи застосовується рідко, бо на його виконання потрібно багато часу. Для виконання стрибка необхідно сісти на край перешкоди, звісити ноги, спертися долонями та підборами об перешкоду і, відштовхнувшись від неї руками і ногами, зістрибнути на злегка розставлені напівзігнуті ноги. Зброю тримати в правій руці горизонтально або за спиною. Зіскакуючи зі зброєю за спиною, перед стрибком слід вивести приклад автомата вперед за перешкоду і в момент стрибка притримати його правою рукою, попереджаючи цим можливість удару зброї по спині, шиї або потилиці.

Стрибок у глибину з опорою на руку використовують під час зіскакування з перешкод заввишки 2-2,5 м. На смузі перешкод цей стрибок застосовують у разі зіскакування з макета танка, зруйнованого мосту, драбини, нижнього вікна будинку, а також у траншею. Перед стрибком слід встати на край перешкоди, присісти і спертися на нього лівою рукою. Потім, опускаючи вниз за перешкоду ліву ногу, відштовхнутися правою ногою і. притримуючись лівою рукою за край перешкоди, зістрибнути на ноги лівим боком до перешкоди. Зброю тримають у правій руці або за спиною. Стрибок правим боком до перешкоди виконують з опорою на праву руку (зброю в такому разі тримають у лівій руці).
Іл. 37.5. Стрибок у глибину з положення вису
Стрибок у глибину з положення вису (іл. 37.5) використовують для зіскакування з перешкод заввишки понад 4 м, на яких можна повиснути (дах, балкон, вікно тощо).

Слід зависнути на руках, тримаючись за верхній край перешкоди. Відпускаючи праву руку і спираючись нею об перешкоду, повернутися до неї лівим боком. Відштовхнувшись лівою ногою і правою рукою, зіскочити на злегка розставлені й зігнуті ноги. Зброя за спиною, і в момент приземлення її слід притримувати правою рукою за приклад.

Зіскоку траншею (щілину, хід сполучення) виконують з опорою на руку, а в неглибокі траншеї - з положення стоячи. Вискакування з траншеї можна виконувати двома способами: з опорою на коліно і з опорою на крутизну траншеї.

Вискакування з траншеї з опорою на коліно застосовують за необхідності вибратися з неглибокої траншеї і за відсутності в ній спеціальних пристосувань для вилізання (лунок, ступенів, жердин). Для виконання вискакування слід покласти зброю на бруствер праворуч від себе і, спираючись руками об край траншеї, відштовхнутися ногами від її дна, вийти в упор на руки. Подаючи корпус вперед, зігнутися в попереку і стати коліном між рук на бруствер траншеї. Підводячись, узяти зброю і почати рух вперед.

Вискакування з траншеї з опорою на крутизну застосовують за необхідності вискочити з глибоких і вузьких траншей і ходів сполучення. Для виконання вискакування взяти зброю в положення "за спину" або покласти на бруствер, стати поперек траншеї і, спираючись руками і ногами об виступи (лунки) в її стінах або просто в її крутості, вилізти з траншеї і почати рух вперед.

Перелізання застосовують, долаючи високі перешкоди, зруйновані споруди, завали. Залежно від висоти перешкод перелізання можна виконувати самостійно або за допомогою. Перелізання з опорою на руки застосовують, долаючи неширокі перешкоди заввишки до 1,3 м. Необхідно підбігти до перешкоди і, спираючись руками на її верхній край, поштовхом обох ніг вийти в упор. Піднімаючи праву (ліву) ногу, опертися внутрішньою частиною стопи на верхні й край перешкоди. Над перешкодою зайняти положення, як при стрибку з опорою рукою і ногою. Пронести іншу ногу над перешкодою, зіскочити на неї і продовжувати рух. Зброю можна тримати в руці або за спиною.

Перелізання з опорою на стегно застосовують, долаючи перешкоди заввишки до 1,5 м (зруйновані стіни, паркани). Потрібно підбігти до перешкоди і, вхопившись руками за її верхній край, енергійним поштовхом обох ніг вийти в упор на руки. Перенести ліву ногу над перешкодою і сісти на стегно. Спираючись підбором лівої ноги на перешкоду і подаючи плечі вперед, пронести праву ногу над перешкодою, зіскочити з неї і продовжувати рух. Зброя в момент перелізання в руці або за спиною (іл. 37.6). Перелізання без зброї можна виконувати з опорою на стегно правої ноги.
Іл. 37.6. Перелізання з опорою на стегно
Перелізання з опорою на груди (іл. 37.7) застосовують під час подолання широких перешкод (стін, проломів, кам'яних огорож тощо). Підбігши до перешкоди, опертися руками на її ближній верхній край, відштовхнутися ногами від землі і навалитися на перешкоду грудьми чи животом, підтягуючи тулуб до дальнього верхнього краю перешкоди. Нахилити корпус уперед, обпертися долонею правої руки об перешкоду з протилежного боку і, притримуючись лівою рукою за верхній край перешкоди, перенести ноги, зіскочити. Зброя за спиною або в правій руці. Якщо зброя в руці, то в момент зіскакування її притискають до перешкоди.
Іл. 37.7. Перелізання з опорою на груди Іл. 37.8. Перелізання "зачепом"
Перелізання "зачепом" (іл. 37.8.) застосовують для подолання нешироких зруйнованих стін, огорож і дощаних парканів заввишки 2-2,2 м. Після енергійного розбігу відштовхнутися будь-якою ногою від землі за 1 м від перешкоди і, наскакуючи іншою, зігнутою ногою на перешкоду, вхопитися обома руками за її верхній край. Підтягтися на руках і повернутися до перешкоди лівим боком, повиснути так, щоб її верхній край був під пахвою; зігнуту в колінному і тазостегновому суглобах ліву ногу підтягнути і притиснути до перешкоди, а праву вільним рухом відвести назад для замаху. Правою рукою триматися за перешкоду. Енергійно змахнувши правою ногою вперед-угору, зачепитися нею (п'ятою чи гомілкою) за верх перешкоди. Підтягнутися на руках і правій нозі, перевалитися через перешкоду, зіскочити на землю. Зброя за спиною.

Під час виконання "зачепом" необхідно пам'ятати, що в момент замаху правою ногою ліва нога, зігнута в колінному і тазостегновому суглобах, не має опускатися вниз.

Перелізання "силою" також застосовують, долаючи вертикальні перешкоди заввишки до 2,2-2,5 м. У цьому випадку необхідно швидко розбігтися і сильнішою ногою відштовхнутися за 1 м від перешкоди, іншою ногою наскочити на перешкоду і вхопитися руками за її верхній край. Енергійно підтягнутися і, допомагаючи ногами, вийти в упор (іл. 37.9). Влізаючи на перешкоду з широким верхнім краєм (кам'яна стінка, вікно будинку), слід виходити в упор спочатку на передпліччя, а потім на прямі руки.
Далі, залежно від обстановки та характеру перешкоди, перелізти через неї і зіскочити одним з таких способів:
1) перевалитися через перешкоду, як під час перелізання з опорою на груди;

2) перенести через перешкоду ліву, потім праву ногу і зіскочити з одночасним поворотом ліворуч;

3) сісти на перешкоду, звісивши ноги, і зіскочити з положення сидячи;

4) спертися об перешкоду правою ногою і, перенісши через неї ліву ногу, зіскочити з положення опори на руку і ногу. Долаючи паркан заввишки 2 м на смузі перешкод, можна тримати зброю у руках. Зробивши розбіг і потужний поштовх, наскочити на перешкоду, викидаючи одночасно праву руку зі зброєю вперед-угору так, щоб передпліччя руки було на верхньому краї перешкоди, а зброя - за перешкодою. Підтягуючись на руках і спираючись ногами, вийти в упор на живіт і ліву руку. Нахиляючи корпус і притискаючи зброю плазом до паркану, перенести помахом через перешкоду ноги, зіскочити і продовжити біг.
Іл. 37.9. Перелізання "силою"
Перелізання за допомогою застосовують під час подолання перешкод заввишки 2,5 м (зруйновані стіни, паркани, схили яру, високо розташовані вікна). Вибір того чи іншого способу залежить від висоти перешкоди, наявності підручних засобів тощо.

Перелізання з опорою на стегно товариша (іл. 37.10). Той, хто допомагає, стає на ліве коліно боком до перешкоди, спираючись на неї лівим плечем. Той, хто перелазить, опираючись на перешкоду, стає правою ногою на стегно товариша й згинає в коліні ліву ногу. Партнер підтримує його за ногу, допомагає вхопитися за край перешкоди й перелізти через неї. Зброя за спиною.
Іл. 37.10. Перелізання з опорою на стегно товариша Іл. 37.11. Перелізання з опорою на плече товариша Іл. 37.12. Перелізання за допомогою автоматів
Перелізання з опорою на плече товариша (іл. 37.11). Той, хто допомагає, стає спиною до перешкоди, розставляючи ноги на ширину плечей, злегка згинаючи їх у колінах, і кладе з'єднані руки на стегно долонями догори. Той, хто перелізає, ставить ногу на руки того, хто допомагає, і, притримуючись за його шию, стає іншою ногою йому на плече. Ухопившись потім за край перешкоди, перелазить через неї. Зброя за спиною.

Перелізання за допомогою підручних засобів (лопати, палиці, дошки). Той, хто допомагає, встромляє в укіс лопату чи спирається іншим предметом на виступ перешкоди. Той, хто перелізає, ставить ногу на утворену сходинку, спираючись на неї, захоплює руками край перешкоди і перелазить через неї. Зброя за спиною.

Перелізання за допомогою автоматів (жердин). Дві людини розташовуються біля перешкоди обличчям одна до одної, тримаючи автомати (жердини) (іл. 37.12).

Той, хто перелізає, використовуючи автомати як сходинки, ухопившись за край перешкоди, перелазить через неї. Під час подолання більш високих перешкод ті. хто допомагає, випрямляючи руки, піднімають автомати (жердини) так, щоб допомогти тому, хто перелізає, дотягнутися до верхнього краю перешкоди.
Єдина смуга перешкод. До її складу (іл. 37.13) входять такі елементи:
1 - лінія початку смуги;

2 - ділянка швидкісного бігу завдовжки 20 м;

3 - рів завширшки вгорі 2; 2,5 і 3 м, завглибшки 1 м;

4 - лабіринт завдовжки 6 м, завширшки 2 м, заввишки 1,1 м (кількість проходів - 10, ширина проходу - 0,5 м);

5 - паркан заввишки 2 м, завтовшки 0,25 м, з похилою дошкою завдовжки 3,2 м і завширшки 0,25-0,3 м;

6 - зруйнований міст заввишки 2 м, що складається з трьох прямокутних балок 0,2 м х 0,2 м) перший - завдовжки 2 м, другий - 3,8 м зі згином у 135° (довжина до згину - 1 м), третій - 3,8 м зі згином 135° (довжина до згину - 2,8 м), розриви між відрізками балок - 1 м на початку другого і третього відрізків балок, у кінці перешкоди - вертикальні драбини з трьома східцями;

7 - драбина завширшки 2 м (висота східців - 0,8; 1,2; 1,5 і 1,8 м, відстань між ними - 1,2 м, біля високого східця нахилена драбина завдовжки 2,3 м із чотирма східцями);

8 - стінка заввишки 1,1 м, завширшки 2,6 м і завтовшки 0,4 м з двома проломами (нижній пролом 1 м х 0,4 м, розташований на рівні ґрунту, верхній 0,5 м х 0,6 м, - на висоті 0,35 м від ґрунту з прилягаючою до нього площиною 1 м х 2,6 м);

9 - колодязь і хід сполучення (глибина колодязя - 1,5 м, площа перетину вгорі - 1 x 1 м; у задній стінці колодязя щілина розміром 1 м х 0,5 м, що сполучає колодязь з перекритим ходом сполучення завглибшки 1,5 м, завдовжки 8 м з одним згином; відстань від колодязя до траншеї по прямій - 6 м);

10 - траншея завглибшки 1,5 м;

11 - бігова доріжка завширшки 2 м.
Іл. 37.13. Єдина смуга перешкод Іл. 37.14. Елементи єдиної смуги перешкод
На єдиній смузі перешкод виконують загальну контрольну вправу на дистанції 200 м без зброї. На іл. 37.14 зображено окремі елементи смуги перешкод.

1. Які способи подолання вертикальних перешкод вам відомі?

2. У який спосіб долають горизонтальні перешкоди?

3. Для чого призначена єдина смуга перешкод?

4. Розгляньте іл. 37.14 і визначте, які елементи смуги перешкод зображені на ній.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Подолання перешкод - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Які різновиди смуг перешкод ви спостерігали на змаганнях чи уроках фізкультури? Усі прийоми подолання перешкод можна розділити на чотири групи: 1) стрибки; 2) перелізання; 3) пересування по вузькій опорі; 4) спеціальні прийоми і дії. Стрибки - основний спосіб подолання невеликих перешкод. їх виконують стрімко (з ходу) без зниження швидкості і без затримки біля перешкод.

# data[].attributes.headline
15.03.2023 10 клас Біг по пересіченій місцевості

# data[].attributes.subject
15.03.2023 10 клас Біг по пересіченій місцевості

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут.

Пригадайте, які вправи з бігу ви виконували на уроках фізкультури.

Біг по пересіченій місцевості (іл. 36.1), або крос (скорочення від англ. cross country race або англ. cross country running - "біг по пересіченій місцевості") - одна з дисциплін легкої атлетики.

Траса кросу не має жорсткої міжнародної стандартизації. Зазвичай вона пролягає по пересіченій місцевості в лісовій зоні або на відкритому просторі. Траса дистанції огороджена яскравими стрічками з двох боків, щоб відмежувати спортсменів від глядачів. Змагання зазвичай проводять восени і взимку. Крос може відбуватися в суворих по годних умовах, таких як дощ, вітер, мокрий сніг.

Біг під час кросу відбувається в середньому темпі вільним маховим кроком. Готуючись до кросу, необхідно звертати увагу на окремі елементи: положення на старті, старт і стартовий розбіг, біг по дистанції і фінішування.

Старт у кросі груповий. Підрозділ шикується на лінії старту в одну або дві шеренги. Кількість учасників у забігу на 3 км не має перевищувати 30 осіб, у кросі на 1 км - відповідно 20 осіб. Інтервал між стартами підрозділів має бути не менше 2-3 хв на 1 км і 5-6 хв на 3 км.
Іл. 36.1. Біг по пересіченій місцевості
Перед бігом військовослужбовці беруть високий старт (сильніша нога на лінії старту, другу відставляють назад). За командою "Увага!" переносять вагу тіла на ногу, що стоїть попереду, злегка згинаючи обидві ноги, корпус нахиляється вперед, руки зігнені в ліктьових суглобах. За командою "Руш!", енергійно випрямляючи ногу, що стоїть попереду, зробити поштовх уперед, одночасно розпочати рухи руками.

Стартовий розбіг. Перші 8-10 м слід бігти невеликими, але частими кроками, поступово набираючи швидкість, при цьому корпус залишається в нахиленому положенні. До кінця стартового розбігу (20-30 м) корпус поступово випрямляється, довжина кроку збільшується і бігун переходить на "махові кроки".

Біг по дистанції. Під час бігу по рівних ділянках місцевості доцільно бігти "маховим кроком". Ногу ставити з п'ятки з подальшим перекатом на всю ступню (підошву). Це дещо подовжує крок у межах 150-160 см за темпу 180-190 кроків за хвилину. Від початку дистанції потрібно об'єднатися в групи, підготовлені приблизно однаково. Спрямовуючим має бути більш досвідчений бігун, який міг би правильно й рівномірно розподілити сили на всю дистанцію. Не слід також з початку бігу "тягнутися" за дуже сильним бігуном, оскільки темп бігу, звичний для добре тренованого, може призвести до різкої втоми менш тренованого.

На підйомах слід бігти меншими кроками, не випрямляючи повністю ногу й ставлячи її на носок. Спускаючись з гори, слід розслабити м'язи тіла і, використовуючи інерцію, бігти широкими кроками, ставлячи стопу на п'яту. Корпус при цьому потрібно відхиляти назад. На м'якому ґрунті слід бігти короткими кроками, збільшивши їх частоту, бо м'яка опора не дає можливості здійснювати енергійний поштовх ногою.

Під час бігу по бруківці або асфальтовій доріжці ногу необхідно ставити на всю підошву, крок зменшити й уважно стежити за станом дороги. По слизькому ґрунту бігти дуже обережно, меншими кроками, а на нерівній місцевості - знизити швидкість бігу. Через ліс і чагарник слід бігти, оберігаючи себе руками від ударів гілок.

На повороті необхідно нахиляти тулуб дещо вперед-ліворуч, убік повороту. Ліва рука рухається в передньо-задній площині, наближаючись до тулуба. Права рука рухається ніби в поперечній площині з дещо відведеним ліктем назовні. Постановка лівої ноги відбувається на зовнішню частину стопи, а правої - на внутрішню, носком досередини. Нахил тулуба залежить від крутизни повороту та швидкості бігу. Найбільш раціональним є нахил тулуба вперед-ліворуч.

Необхідно дихати ритмічно, робити глибокий вдих і повний видих. На 4-5 кроків відбувається вдих через ніс або напіввідкритий рот, на 3-4 кроки - повний видих. За появи втоми дихання зазвичай частішає. У процесі тривалого бігу в кожного настає так звана "мертва точка", тобто стає важко дихати. Від цього моменту дихати слід глибше, намагаючись розслабити м'язи рук і ніг. Можна зменшити темп, але в жодному разі не переходити на крок і не зупинятися. З полегшенням самопочуття знову збільшують швидкість бігу.

Фінішування. Початок фінішування (прискорення бігу наприкінці дистанції) доцільно починати за 150-200 м до фінішу. Для цього необхідно збільшити частоту кроків, особливо за наявності почуття втоми. Збільшити частоту руху ніг значно легше, якщо почати частіше працювати руками і вище піднімати стегно.
Іл. 36.2. Воєнізований крос
Пройшовши лінію фінішу, не слід одразу зупинятися, сідати, тим більше - лягати. Необхідно пробігти ще 50-60 м повільним бігом, поступово переходячи на крок. Потім виконати кілька вправ для розслаблення м'язів і відновлення дихання. Не слід також одразу після фінішу пити воду, у жодному разі не можна курити.

Марш-кидок. Марш-кидок, або воєнізований крос (іл. 36.2), виконують з повною бойовою викладкою. Старт - загальний. У кожного учасника є автомат з магазином, сумка для магазинів з 3-ма магазинами, протигаз. Заборонено додаткове кріплення зброї та спорядження, яке перешкоджає їх негайному використанню. Під час марш-кидка дозволена взаємодопомога без передавання предметів екіпірування. Дійти до фінішу мають усі учасники підрозділу. Час визначають за останнім, хто фінішував.

Кожен військовослужбовець перед марш-кидком має перевірити та підготувати одяг, взуття, спорядження й озброєння. Обмундирування має бути вільним, не обмежувати рухів під час ходьби та бігу. Взуття добирають за розміром. Верхній ґудзик куртки розстібають.

Зброя під час марш-кидка може знаходитися в положенні "за спину", "на ремінь", "на груди" або в руках. Для зручності бігу зі зброєю в положенні "на груди" автомат зсувають дещо праворуч і притримують правою рукою біля магазина. Під час бігу зі зброєю її можна тримати в правій руці за ців'я або в обох руках. Ремені озброєння і спорядження не слід затягувати занадто туго. Сумку (підсумок) з магазинами кріплять так, щоб не заважала руху. Протигаз підганяють за висотою і кріплять.

Взвод шикується для марш-кидка в колону по три (чотири), а під час пересування вузькою дорогою - у колону по одному (два). Командири перебувають на чолі підрозділів. У взводі в голову колони ставлять найсильніших військовослужбовців, за ними - слабших. Замикають взводну колону заступник командира взводу і 3-4 сильних бігуни, які організовують допомогу тим, хто не встигає.

Розраховуючи швидкість руху марш-кидка, треба взяти до уваги, що за несприятливих умов середня швидкість знижується на 10-15%, а в нічних - на 20-25% середньої швидкості в денний час.

Найкраще здійснювати марш-кидок, чергуючи крокування та біг. Темп ходьби під час прискореного кроку 110-120 кроків/хв. Залежно від зросту учасника, ґрунту, рельєфу та викладки довжина кроку становить 70-80 см. Під час ходьби корпус злегка нахиляють уперед, ногу ставлять спочатку на п'яту, потім на всю ступню з подальшим перекатом на її передню частину. Руки здійснюють вільні поперемінні рухи. Дихання ритмічне й глибоке: на 4-5 кроків один вдих, на 5-6 кроків - видих (12-15 вдихів і видихів на хвилину).

Прискорену ходьбу застосовують під час марш-кидків, переходячи від ходьби похідним кроком до бігу, пересуваючись униз по схилу. Темп прискореної ходьби 130-140 кроків за хвилину, довжина кроку в межах 80-90 см. Руки під час прискореної ходьби здійснюють рухи по більш широкій амплітуді.

Під час здійснення марш-кидка застосовують повільний біг. Корпус під час бігу нахилений трохи більше, ніж під час ходьби. Поштовх ногою, яка позаду, відбувається м'яко; після відштовхування ногу, згинаючи в коліні, виносять уперед і ставлять на землю (на всю ступню або на підбор з перекатом на носок). Руками, зігнутими в ліктях, виконують вільні поперемінні рухи. Темп бігу 150-165 кроків на хвилину за довжини кроку 70-90 см. Дихання ритмічне й глибоке; потрібно звертати увагу на повний видих. Найкраще дихати носом. Проте застосовують і змішане дихання: вдих через ніс, а видих через рот. Під час повільного бігу на 4-5 кроків робиться вдих, а на наступні 4-5 кроків - видих. За середнього темпу вдих, а також видих припадають на 2-3 кроки, а за швидкого і тривалого бігу - на кожні 1-2 кроки.

Особливості умов проведення марш-кидка вимагають від учасників оволодіння технікою пересування різною місцевістю: рівним, гладким, твердим і м'яким ґрунтом; болотяною місцевістю, високою травою. Треба вміти долати підйоми й спуски, вертикальні й горизонтальні перешкоди. Змінний рельєф місцевості, різниця в ґрунті та перешкоди вимагають постійної уваги і змін техніки пересування. Так, наприклад, варто бігти: у лісі - ставлячи ногу на рівній стежці на п'яту з перекатом на носок; на м'якій трав'янистій поверхні - на всю стопу; по піску, снігу чи пухкому ґрунті - частими кроками, ногу ставити на всю стопу.

Рух угору відбувається малими кроками з нахилом корпуса вперед; пересування вниз - вільним кроком, ставлячи ногу на п'яту та відхиляючи корпус назад. Рух по воді й снігу, які доходять до колін, виконують кроком з високим підніманням колін так, щоб стопа піднімалась над поверхнею води чи снігу. Рух по в'язкому (слизькому) ґрунті здійснюють невеликими кроками; ноги переставляють швидко, щоб не зав'язнути в ґрунті або зісковзнути з опори; ставити ногу потрібно на всю стопу і вибирати для опори тверді ділянки.

Канави, ями невеликі, калюжі потрібно перестрибувати, дещо збільшуючи перед ними швидкість та відштовхуючись ногою, яка сильніша, і приземлюючись на одну або обидві ноги; невисокі (до 30 см) і неширокі (1-1,3 м) перешкоди варто долати біговим кроком. Глибокі та великі канави обходять або проходять по їх дну.

Огорожі, бар'єри, повалені дерева до 50-60 см долають бар'єрним кроком, а більш високі перешкоди (близько 100 см) - наступаючи однією ногою або спираючись на руки і ногу (опорним стрибком). Перед перешкодою не треба зменшувати швидкість бігу.

1. На що потрібно звернути увагу під час кросу?

2. Що потрібно зробити, пройшовши лінію фінішу під час кросу?

3. Як найкраще здійснювати марш-кидок?

4. Яка техніка проведення марш-кидка?

5. Яка техніка пересування в процесі марш-кидка по різній місцевості?

6. Назвіть способи перенесення зброї й підгонки спорядження під час марш-кидка. Чим марш-кидок відрізняється від звичайного кросу?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Біг по пересіченій місцевості - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут. Пригадайте, які вправи з бігу ви виконували на уроках фізкультури. Біг по пересіченій місцевості (іл. 36.1), або крос (скорочення від англ. cross country race або англ. cross country running - "біг по пересіченій місцевості") - одна з дисциплін легкої атлетики.

# data[].attributes.headline
10.03.2023 10 клас Силова підготовка

# data[].attributes.subject
10.03.2023 10 клас Силова підготовка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут.

Які вправи на розвиток сили ви виконуєте на уроках фізичної культури?
Силові вправи та їх значення. Силові вправи можна розділити на шість груп, які відрізняються характером і умовами виконання:
I група - вправи без обтяжень і предметів (пов'язані з подоланням опору власної ваги тіла);

II група - вправи на снарядах масового типу та гімнастичного багатоборства;

III група - вправи з гімнастичними предметами певної конструкції і тяжкості (м'ячі, палиці, амортизатори тощо);

IV група - вправи зі стандартними обтяженнями (гантелі, гирі, штанга);

V група - вправи з партнером (у парах, трійках);

VI група - вправи на тренажерах і спеціальних пристроях.

Силові вправи чудово впливають на м'язовий апарат, збільшуючи силу і витривалість м'язів. Людина зможе тривалий час витримувати різні навантаження на відміну від того, у кого недостатньо розроблені м'язи. Силові тренування в поєднанні з дієтою дають змогу також наростити м'язи, що має велике значення в регуляції маси тіла. М'язова тканина впливає на рівень обміну речовин. Що більша частка активної м'язової маси стосовно жирової тканини, то вище рівень метаболічних перетворень. Це має велике значення в регуляції енергетичного балансу, а отже, і в підтримці бажаної ваги і правильних пропорцій між жировою тканиною і м'язовою масою тіла.

Слабо або занадто сильно розвинені м'язи в певних ділянках тіла в результаті нерівномірного навантаження в повсякденному житті можуть призвести до асиметрії тіла і неправильної постави. Крім того, це може призвести до порушень у функціонуванні окремих систем і органів. Отже, запобігти розвитку дефектів постави і коригувати фігуру можна за допомогою тренувань, які добре впливають не тільки на м'язи, а й на весь апарат руху. Підвищують міцність кісток, зв'язок і сухожиль. Зміцнюють суглоби, а в поєднанні з правильною дієтою запобігають розвитку остеопорозу.

Ще одним аргументом для виконання силових вправ є їх сприятливий вплив на серцево-судинну систему та біохімічні параметри крові. Силові тренування зумовлюють зниження артеріального тиску і концентрації шкідливого холестерину. Знижують ризик виникнення інфаркту та інсульту. Перешкоджають виникненню метаболічних порушень, цукрового діабету, ожиріння і навіть певних різновидів раку, а також покращують функціонування імунної системи.

Силові тренування впливають на психоемоційний стан. Впливають на рішучість у всіх сферах життя. Допомагають зняти стрес, покращують фігуру, додають упевненості у власних силах. Покращують самопочуття, їх використовують у лікуванні депресії та безсоння. Проте слід пам'ятати, що силові вправи хоча й корисні для здоров'я, але за неправильного добору вправ, техніки виконання, занадто великих навантажень можуть призвести до перенапруження і травм.

З метою безпеки перед регулярними силовими заняттями слід проконсультуватися з фахівцем. Особливо це стосується тих, хто страждає на ожиріння та серцево-судинні захворювання.

Щоб силові тренування були ефективними, їх потрібно виконувати мінімум двічі на тиждень. Слід задіяти всі великі групи м'язів, збільшуючи їх силу і витривалість. Тривалість тренування 20-60 хв. Вибір методу тренування залежить від мети, яку поставила для себе людина.

Перевага силових тренувань полягає в тому, що їх можна виконувати практично скрізь. Досить трохи вільного простору, зручного одягу та взуття. У тренажерному залі є необхідні тренажери і тренер, який завжди підкаже, як правильно виконати ту і чи іншу вправу. Неможливо однозначно сказати, де займатися краще - удома або в тренажерному залі: усе залежить від особистих обставин кожної окремої людини.

Вимоги до виконання силових вправ. Перші силові тренування спрямовані на адаптацію організму, яка триває протягом 3-6 тижнів, ураховуючи початковий рівень фізичної підготовки. Перші 2-4 тренування мають на меті ознайомити людину з вправами, тому їх потрібно виконувати правильно, плавно і ритмічно.

Для початківців дуже важливо навчитися правильному диханню під час виконання силових вправ. Пам'ятайте, що перед кожним зусиллям потрібно набирати в легені повітря: вдих через ніс, а видих через рот. Дихайте глибоко, намагайтеся не затримувати дихання. Навчатися правильному диханню краще під контролем фахівця.

Також потрібно визначити початкове навантаження та кількість повторень.

Важлива умова силових тренувань - поступово підготувати організм до силових навантажень. Одразу приступати до тренувань з великим навантаженням небезпечно.

Під час кожного заняття повинні працювати всі м'язові групи: рук, ніг, плечового поясу, спини, черевного преса, грудей, шиї.

Силові вправи найбільш ефективні, якщо їх застосовують на початку основної частини занять. Важчі вправи - у середині комплексу, коли вже будуть розігріті м'язи, але у вас ще великий запас енергії. У цьому разі поступово наростає навантаження на серцево-судинну систему та легені й до середини тренування навантаження стає максимальним.

Силові вправи доцільно виконувати таким чином: в одному підході вправу виконують близько до максимальної кількості разів, потім відпочинок і черговий підхід тощо. Час відпочинку між підходами має забезпечувати відносне відновлення (2-3 хв). Для підвищення моторної щільності заняття силові вправи можуть чергуватися. Наприклад, І підхід - вправи для однієї м'язової групи, II підхід - для іншої, III підхід - для третьої, і знову опрацьовуються послідовно перша, друга і третя групи м'язів тощо. Якщо збільшення тривалості заняття небажане (через зайнятість навчанням), то силові вправи можна об'єднувати в серії, роблячи всередині серій невеликі інтервали для відпочинку, а між серіями - збільшені (до 5-7 хв). У перервах між підходами під час виконання силових вправ використовують як активний, так і пасивний відпочинок. За пасивного відпочинку відновлення відбувається швидше в положенні лежачи на спині. Як засіб активного відпочинку застосовують ходьбу, вправи на розтягування та розслаблення, а також виси. Адаптація організму відбувається швидше, якщо протягом певного часу спосіб виконання і порядок поєднання вправ залишаються стандартними. Через це доцільно повторювати незмінний комплекс силових вправ доволі тривалий час, варіюючи лише розмір обтяжень і кількість підходів. Проте надмірно тривале використання того самого комплексу веде до того, що його виконання стає звичним і неефективні. При цьому суттєві зрушення в силі досягаються головним чином за рахунок збільшення обсягу роботи, що не завжди можливо й бажано. Доцільно, використовуючи в системі кількох суміжних занять будь-який комплекс силових вправ, періодично змінювати комплекси. Частота зміни їх у різних умовах різна - приблизно один раз на 2-6 тижнів. Частота занять силовими вправами залежить від низки факторів, зокрема від рівня підготовленості. У початківців 3 заняття на тиждень дають найбільший ефект, 1-2 або 5 занять на тиждень менш ефективні.

Інтервал між заняттями має бути не менше доби. Зазвичай займаються через день, 3 рази на тиждень.

Снаряди для силового тренування - штанга та гантелі. Новачкам, які не мають фізичної підготовки, спочатку потрібно з невеликою вагою снарядів навчитися правильно виконувати вправи, а потім поступово збільшувати вагу обтяжень. З максимальною вагою обтяжень можуть займатися тільки добре треновані люди. Якщо вам легко і без напруги 8 разів повторювати вправу, то пора збільшувати вагу гантелей, штанги або кількість повторень.

Вправи без обтяжень (для початківців). Цей комплекс вправ для розвитку сили використовують як розминку для початківців. Регулярно займаючись 2-3 місяці, можна переходити до комплексу вправ з обтяженнями.
Комплекс вправ без обтяжень має такий вигляд:
1. Станьте прямо. Розведіть руки убік-вгору і одночасно підніміться на носки. Потягніться - вдих, поверніться у вихідне положення - видих. Повторити 10-12 разів. Зробити 3 підходи.

2. Станьте прямо, руки на поясі. Робіть випади вперед то однією, то другою ногою по 10-12 разів. Дихання рівномірне.

3. Ляжте на живіт, спираючись на руки. Віджимайтеся від підлоги і прогинатеся в попереку 10-12 разів. Дихання не затримуйте.

4. Тримайтеся рукою за спинку стільця і робіть махи однією ногою вбік, якомога вище. Потім поверніться й робіть махи іншою ногою. Повторіть 10-12 разів кожною ногою.

5. Станьте прямо, ноги на ширині плечей. Пружно нахиляйтеся вперед, щоб дістати долонями підлоги. Коліна не згинайте. Повторіть 10-12 разів.

6. Ляжте на спину. Піднімайте ноги до прямого кута. Повторіть 20-25 разів.

7. Стрибайте на місці або з просуванням - 20-25 стрибків.

8. Спокійна ходьба до відновлення рівномірного дихання.

Вправи з обтяженнями. Усі вправи цього комплексу для розвитку сили виконують за 3-4 підходи, роблячи між ними паузи по 2-3 хвилини, до заспокоєння дихання. В одному підході кожну вправу повторювати 8-10 разів.

1. Біг. Розпочинати з короткої дистанції і поступово збільшувати її.

2. Візьміть штангу вузьким хватом долонями, зверненими до стегон, згинаючи лікті, повільно піднімайте її до підборіддя. Піднімаючи штангу - вдих, опускаючи - видих.

3. Станьте або сядьте на лаву. Покладіть порожній гриф від штанги на плечі та з максимальною амплітудою повертайте тулуб в різні боки.

4. Станьте, у руках гантелі (долоні звернені всередину). Підійміть гантелі до плечей і підіймайте їх над головою то однією, то іншою рукою. Дихання рівномірне.

5. Станьте, нахиліться вперед, візьміть гантель у руку, зігнуту під прямим кутом, долоня звернена вперед. Згинайте і розгинайте передпліччя. Дихання рівномірне.

6. Ляжте на лаву, штанга в випрямлених руках над грудьми. Роблячи глибокий вдих, прямими руками опустіть штангу за голову до рівня лави.

7. Ляжте на похилу лаву. Візьміть штангу на груди хватом на ширині плечей, вижміть її вертикально. Вдих має збігатися з розширенням грудної клітки.

8. Початкове положення те ж. Розводьте гантелі перед грудьми.

9. Стоячи, тримайте штангу хватом знизу-ззаду стегон. Зробіть вдих, повільно присядьте і без паузи встаньте, не сутультеся.

10. Стоячи, нагніться, візьміть гантель і підніміть її до пояса (тяга в нахилі). Піднімаючи гантель - вдих, опускаючи - видих.

11. Сядьте на похилу лаву, гантелі тримайте по обидва боки тулуба, розвівши руки долонями всередину. По черзі згинайте і розгинайте руки в локтях. Дихання рівномірне.

12. Ляжте на похилу дошку, щоб ноги були вище голови (ноги закріплені), руки закласти за голову. Піднімайте тулуб, при цьому напружуючи черевні м'язи.

13. Ляжте на похилу дошку, щоб голова була вище ніг. Повільно піднімайте прямі ноги і опускайте їх за голову.
Силові вправи з власною вагою тіла. Віджимання (згинання і розгинання рук) в упорі лежачи (іл. 35.1).
Виконують з початкового положення: упор лежачи, прямі руки на ширині плечей, ноги спираються на носки, спина випрямлена. Віджиматися можна, спираючись на долоні. Але для зміцнення кистей, зап'ястних суглобів і пальців рекомендують віджимання з опорою на кулаках, на п'яти, чотирьох, трьох (на великому, вказівному і середньому) і двох (великому і вказівному) пальцях, а також на тильних сторонах долонь. Кількість віджимань необхідно збільшувати поступово. Вправу виконувати в різних режимах роботи м'язів: у довільному або максимальному темпі.
Згинання і розгинання тіла в тазостегнових суглобах ("прокачування").
З В. П. в упорі лежачи, ноги якнайширше, прогнутися в попереку, опустивши таз якнайнижче: не згинаючи прямих рук і ніг, ривком зігнутися в тазостегнових суглобах до максимуму і повернутись у В. П.

Повторювати 10-20 разів у проміжках між виконанням серій віджимань і упорі лежачи, не змінюючи при цьому В. П.
Підняття тулуба та ніг у сід кутом з положення лежачи на спині (іл. 35.2). Іл. 35.1. Віджимання в упорі лежачи Іл. 35.2. Підняття тулуба і ніг в сід кутом з положення лежачи на спині
Із В. П. лежачи на спині, руки витягнуті за голову: згинання тіла в тазостегнових суглобах, при цьому необхідно пальцями рук торкнутися носків ніг і повернутись у В. П. Вправу можна виконувати в рівномірному і невисокому темпі, з "вибуховим" характером розвитку м'язових зусиль і максимально можливим розслабленням перед поверненням у В. П., а також з додатковим обтяженням на ноги і руки (манжети, накладки). Можна виконувати згинання-розгинання один, два, три або більше разів на один рахунок. В одному підході можна доводити граничну кількість повторень до 50-70 разів, або виконувати серіями по 15-40 разів, із різною кількістю повторень на один рахунок. Загальна кількість повторень вправи може досягати 100-150 разів за тренування.
Підняття тулуба і ніг в сід кутом з поперемінним обертанням тулуба ліворуч-праворуч (іл. 35.3).
Із В. П. лежачи на спині, руки витягнуті за голову, ноги злегка зігнуті в колінах: зігнутися в тазостегнових суглобах і, повертаючись по черзі праворуч-ліворуч лівим або правим ліктем (або плечем), прагнути торкнутися правого (лівого) коліна і повернутись у В. П. Дозування таке саме, як і в попередній вправі.
Підняття ніг з положення лежачи на спині (іл. 35.4).
Із В. П. лежачи на спині, руки витягнуті за голову, підняти ноги вгору і, згинаючи тулуб, опустити їх за голову, торкнувшись носками підлоги. Ноги намагатися тримати прямими. Повторювати від 10 до 50 разів у 3-5 підходах. Вправу можна виконувати з обтяженням на ногах і з різною кількістю повторень на один рахунок.
Підняття тулуба з положення лежачи на спині (іл. 35.5).
Із В. П. лежачи на спині, руки в замку на потилиці, ноги трохи зігнуті в колінах і можуть бути закріплені на підставці, підняти тулуб і нахилитися вперед, потім повернутись у В. П. Дозування таке саме, як і в попередній вправі. Для ускладнення можна цю вправу виконувати з гантеллю.
Обертання в тазостегновому суглобі зігнутою в коліні ногою.
Із В. П. стоячи на одній нозі, іншу ногу зігнути в колінному суглобі і підтягти до грудей, стопу розслабити, виконати 20-30 кругових рухів назовні, а потім стільки ж всередину. Рівновагу зберігати за допомогою кругових рухів різнойменної руки. Повторити те ж для іншої ноги.
Обертання гомілкою і стопою зігнутої в коліні ноги.
Із В. П. стоячи на одній нозі, іншу ногу зігнути в коліні й підтягти до грудей, виконати по 20-30 кругових рухів гомілкою назовні й усередину, потім у тому ж порядку - стопою. Прагнути не опускати стегно, рівновагу підтримувати руками. Повторити те ж для іншої ноги. Вправу можна виконувати і для розминки.
Іл. 35.3. Підняття тулуба і ніг в сід кутом з поперемінним обертанням тулуба вліво-вправо Іл. 35.4. Підняття ніг з положення лежачи на спині Іл. 35.5. Підняття тулуба з положення лежачи на спині Іл. 35.6. Комплексна силова вправа
Комплексно-силова вправа (КСВ) (іл. 35.6). Призначена для розвитку сили. Час виконання - 1 хв. За командою "можна" перші 30 с учасник з положення лежачи на спині виконує максимально можливу кількість нахилів уперед до торкання руками пальців ніг. Руки на поясі, ноги зафіксовані. Під час виконання нахилів уперед дозволено незначне згинання ніг, коли учасник повертається у В. П. При цьому слід також торкатися підлоги лопатками.

Через 30 с за командою "час" учасник займає положення упор лежачи і без паузи для відпочинку виконує протягом наступних 30 с максимально можливу кількість згинань і розгинань рук до команди "стій". Під час виконання другого завдання тіло пряме, руки слід згинати до торкання грудьми підлоги. Результатом є загальна кількість нахилів уперед, згинань і розгинань рук в упорі лежачи протягом однієї хвилини.

1. У які групи можна об'єднати силові вправи?

2. Яке значення мають силові вправи для організму людини?

3. Назвіть основні вимоги до виконання силових вправ.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Силова підготовка - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут. Які вправи на розвиток сили ви виконуєте на уроках фізичної культури? Силові вправи та їх значення.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут.

Пригадайте з предмета "Географія", що таке екватор, паралель, меридіан, широта, довгота.

Системою географічних координат називають систему, у якій розміщення точки на земній поверхні визначається кутовими величинами (широтою та довготою) відносно площини екватора та початкового меридіана.

В Україні за початковий взяли меридіан Гринвіча. Відлік географічних координат ведуть від точки його перетину з екватором. На практиці цю систему застосовують під час використання бойових засобів дальньої дії (балістичних ракет, авіації тощо).

Визначення географічних координат. Як відомо, паралелі та меридіани є елементами градусної сітки, за допомогою якої визначають географічні координати об'єкта.

За топографічною картою (іл. 34.1) їх можна визначити точно. Для цього рамку топокарти поділено на відрізки, що дорівнюють 1' (позначені почергово однією жирною і двома тонкими паралельними лініями). На кожному мінутному відрізку точками позначені поділки, що дорівнюють 10". Отже, для того щоб знайти географічні координати будь-якої точки, треба провести через неї до сторін рамки карти дві лінії, які відповідали б паралелі та меридіану, і прочитати на рамці значення широти й довготи з точністю до секунд.

Визначимо для прикладу географічні координати точки г. Малиновська Щоб установити широту точки (φ), відшукаємо найближчу до неї паралель. Це нижня рамка карти, на якій географічна широта підписана і становить 54°40' пн. ш. Прикладемо лінійку вздовж нижньої рамки карти і плавно пересунемо її паралельно цій лінії до заданої точки. Побачимо за вертикальною рамкою, що зміщення відбулося на 2 точки, тобто на 20" убік зростання широти. Кількість мінут не змінилася. Тому географічна широта точки г. Малиновська становить 54°40'20" пн. ш.

Аналогічні дії проведемо для визначення довготи (λ). Підписаний меридіан - це права внутрішня рамка карти - 18°07'30" сх. д. Прикладемо лінійку вздовж правої рамки карти і плавно пересуватимемо її паралельно до цієї лінії до заданої точки.

Так, за горизонтальною мінутною рамкою та позначками секунд помітимо, що зміщення відбулося на 2'27" убік зменшення значення довготи. Тобто географічна довгота точки г. Малиновська - 18°05'03" сх. д.
Іл. 34.1. Визначення географічних координат за топографічною картою
Визначення прямокутних координат. На топографічних картах нанесена прямокутна (кілометрова) сітка, яка дає змогу встановити прямокутні координати будь-якої точки на карті. Прямокутні координати - це система координат, у якій віссю X прийнято осьовий меридіан 6-градусної зони, а віссю Y - екватор. Саме ці дві лінії (осьовий меридіан і екватор) під час проектування зони на поверхню циліндра стають прямими взаємно перпендикулярними лініями, решта меридіанів і паралелей є кривими. Точка перетину осьового меридіана і екватора є початком прямокутних координат кожної зони.

Прямокутні координати показують відстань у кілометрах до даної точки від екватора (координата X, яка може змінюватися від 0 до понад як 10 000 км на полюсах) і від осьового меридіана (координата Y, яка може змінюватися від 0 до 333 км на екваторі в місцях його перетину з крайніми західними і східними меридіанами зони) (іл. 34.2).
Іл. 34.2. Зональна система прямокутних координат
На топографічні карти нанесено лінії через кожний 1 км або 2 км і паралельні осям X та Y. Вони утворюють кілометрову сітку, що покриває карту системою однакових за площею квадратів. Біля рамок карти підписані значення ліній кілометрової сітки. Двозначні числа, представлені великими цифрами біля горизонтальної і вертикальної ліній, використовуються для позначення квадрата, у якому розміщена шукана точка. При цьому спочатку записують показник нижньої горизонтальної лінії цього квадрата, а потім показник лівої вертикальної лінії. Щоб точніше визначити положення точки всередині квадрата, визначають її прямокутні координати з точністю до метра.

Для цього з даної точки проводять перпендикуляри до південної і західної сторін квадрата і за допомогою масштабу вимірюють відстані до них. Отримані величини додають до чисел відповідних кілометрових ліній.

Визначимо, наприклад, прямокутні координати точки г. Дідова Гора (іл. 34.3). Відшукаємо квадрат, у якому розташований заданий об'єкт. Спершу визначимо координату X. Найближча горизонтальна лінія кілометрової сітки до точки має підпис 6065. Це означає, що до цієї лінії від екватора 6065 км, або 6 065 000 м. За допомогою лінійки визначимо, що г. Дідова Гора розташована на карті на 1 см південніше за цю лінію. У масштабі 1:25 000 це відповідає відстані на місцевості 250 м. Оскільки на південь відстань до екватора скорочується, то 250 м треба відняти від значення 6 065 000 м, тобто: 6 065 000 м - 250 м - 6 064 750 м. Отже, Х - 6 064 750.
Іл. 34.3. Визначення прямокутних координат за топографічною картою
Аналогічно за вертикальними лініями кілометрової сітки визначимо координату Y. Як бачимо, г. Дідова Гора розташована між вертикальними лініями з координатами Y (у метрах) 4 811 000 та 4 312 000, але ближче до другої, не досягаючи її на 4 мм. У масштабі карти це відповідає на місцевості відстані в 100 м.

Отже, 4 312 000 м - 100 м = 4 311 900 м. Тобто координата Y - 4 311 900.

Таким чином ми визначили прямокутні координати точки г. Дідова Гора: X - 6 064 750; Y - 4 311 900 (іл. 34.3).

Координата X означає, що точка г. Дідова Гора розташована на відстані 6 064 750 м на північ від екватора. Перша цифра координати Y "4" означає, що точка лежить у 4-й геодезичній зоні. Осьовий меридіан цієї зони має координату Y 4 500 000. Тому решта цифр означає, що г. Дідова Гора розміщена західніше за осьовий меридіан 4-ї зони на 188 100 м (4 500 000 м - 4 811 900 м = 188 100 м).

Використовуючи кілометрову сітку топографічної карти, можна виконати також зворотну задачу: позначити на карту точку за відомими прямокутними координатами.

1. Пригадайте, де і в який спосіб у рамці топографічної карти показано поділ на мінути та секунди.

2. Якому значенню дорівнює відстань між двома сусідніми точками біля зовнішньої рамки карти?

3. Пригадайте, що означають числові підписи на горизонтальних і вертикальних лініях кілометрової сітки.

4. Як за топографічною картою визначають прямокутні координати?

5. За топографічною картою самостійно визначте географічні координати таких об'єктів: джерело Чисте, гора Русавська, найпівденніший міст через річку Мурашка (іл. 34.3).

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Географічна система координат. Система прямокутних координат - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут. Пригадайте з предмета "Географія", що таке екватор, паралель, меридіан, широта, довгота. Системою географічних координат називають систему, у якій розміщення точки на земній поверхні визначається кутовими величинами (широтою та довготою) відносно площини екватора та початкового меридіана. В Україні за початковий взяли меридіан Гринвіча.

# data[].attributes.headline
01.03.2023 11 клас Накладання шин при переломах

# data[].attributes.subject
01.03.2023 11 клас Накладання шин при переломах

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Не знімати одяг та взуття. Для того щоб оглянути місце перелому та накласти пов'язку на рану (при відкритому переломі), одяг та взуття розрізають.

2. Зупинити кровотечу та накласти на рану асептичну пов'язку.

3. Надати пошкодженій частині тіла зручне положення і обов'язково накласти пов'язку, що іммобілізує.

4. Для зменшення больових відчуттів, попередження шоку ввести під шкіру (або внутрішньом'язово) промедол із шприц-тюбика або дати таблетку промедолу усередину. Дати випити 50-100 мл горілки (якщо не пошкоджено живіт).

Для створення нерухомості (іммобілізації) зламаної кінцівки використовують стандартні шини або підручні матеріали. На постачанні є такі стандартні шини, упаковані у фанерному ящику-комплекті Б-2: 1) фанерні довжиною 100 см; 2) сходові металеві довжиною 100-120 см; 3) транспортні для іммобілізації нижніх кінцівок (шина Дітеріхса); 4) пращі (шини) підборіддя.

У місці надзвичайної ситуації для іммобілізації нерідко використовують підручний матеріал (дошки, палиці, шматки картону, фанеру пучки лозин, зв'язки соломи, очерету тощо).

Для зміцнення шини, накладеної на пошкоджену кінцівку, крім бинтів, можна використовувати носову хустку, шарф, поясний ремінь, мотузки, смужки матерії тощо. За відсутності шин або підручного матеріалу при переломах руки її щільно прибинтовують до тулуба (згинаючи у ліктьовому суглобі під прямим кутом). При переломах ноги ушкоджену ногу прив'язувати до здорової не рекомендується.

Загальні правила накладання шини

Щоб створити нерухомість уламків кісток, шину потрібно накласти так, щоб стали неможливими рухи у двох сусідніх суглобах (вище та нижче місця перелому). Якщо довжина наявної шини недостатня, щільно пов'язують між собою кілька коротких шин.

Гострі краї та кути шини мають бути згладжені. Металеву шину перед накладанням згинають формою кінцівки.

Під шину підкладають м'яку підстилку (сіно, солому, траву, листя, клоччя, мох), особливо в місцях кісткових виступів, щоб не викликати болю при транспортуванні. Оголену частину тіла обгортають товстим шаром сірої вати. Рекомендується заздалегідь зробити ватно-марлеві прокладки з тасьмами та прикріпити їх до стандартної шини. Якщо шину накладають поверх одягу та взуття, то м'яку підстилку кладуть лише області кісткових виступів.

При переломі ноги шину рекомендується накладати з обох боків.

При відкритих переломах не можна прикладати шину до того місця, де назовні виступає зламаний кінець кістки (вправляти такі уламки може тільки лікар).

Пов'язки поверх шин слід накладати рівномірно, щільно, але дуже туго, щоб при транспортуванні від здавлювання не порушилося кровообіг. Не можна прибинтовувати шину пов'язкою лише на рівні перелому.

Накладання шин при окремих видах переломів

Переломи ключиці та лопатки. Для іммобілізації в цих випадках накладають пов'язку Дезо і підвішують руку на косинці або бинті.

Переломи плеча, пошкодження плечового та ліктьового суглобів. Сходову шину накладають від середини лопатки здорового боку. Потім шина йде по спині, огинає плечовий суглоб, спускається по плечу до ліктьового суглоба, згинається під прямим кутом і йде передпліччям і пензлем до основи пальців. Перед накладенням шини надає допомогу попередньо надає їй потрібну форму прикладаючи до себе: укладає своє передпліччя на один з кінців шини і, захопивши вільною рукою інший кінець, спрямовує її по задній зовнішній поверхні кінцівки через надпліччя і спину до надпліччя протилежного боку, де фіксує рукою. Похитуючи тулуб з боку на бік, отримують необхідний вигин шини.

В області передпліччя шину згинають у формі жолоба, потім обгортають ватою та накладають на постраждалого. Щоб верхній кінець шини не зміщувався, його пов'язують двома марлевими тасьмами з нижнім кінцем (на кисті). Тасьомки огинають спереду та ззаду плечовий суглоб на здоровому боці. У пахвову западину на стороні пошкодження до накладання шини вкладають грудку вати або згорнуту косинку. Шину зміцнюють бинтом.

Переломи кісток передпліччя. Сходову шину вигинають під прямим кутом так, щоб один кінець її відповідав довжині передпліччя та кисті до основи пальців, а інший - довжині 2/3 плеча. Руку, зігнуту у лікті під прямим кутом, укладають на шину; шину прибинтовують. Якщо при переломі передпліччя або кисті немає під рукою шин та підручних матеріалів, руку, зігнуту в лікті під прямим кутом, фіксують, прив'язавши до тулуба косинкою та ременем.

Переломи кісток. Сходову шину розгортають на довжину передпліччя та згинають у вигляді жолоба. Пальці укладають на рулон, а передпліччя - у жолоб; шину зміцнюють бинтом. Можна покласти кисть та передпліччя на шматок дошки, фанери, підклавши під долоню грудку вати або матерії, щоб пальці були напівзігнуті.

Переломи стегна та верхньої третини гомілки. Забезпечують нерухомість у тазостегновому, колінному та гомілковостопному суглобах, накладаючи шину Дітеріхса. Вона складається з двох розсувних дерев'яних бранш (зовнішньої та внутрішньої), підошви та закрутки.

У браншах є прорізи для косинок, ременів чи бинтів. Перед накладанням шину підганяють по зростанню: розсувають так, щоб поперечна перекладина зовнішньої бранші упиралася в пахву, а поперечна перекладина внутрішньої бранші - в пах. Нижні кінці обох бранш повинні виступати за стопу на 10-12 см. Підігнані бранші лише на рівні шпеньків пов'язують бинтом. Потім у кожну пару прорізів бранш простягають по одній косинці, складеній вісім шарів, або поясні ремені. Замість косинок і ременів можна заздалегідь заготовити паски з бавовняної тканини.

До внутрішньої поверхні обох половин шини, а також до поперечних перекладин прибинтовують товстий шар вати або смужки, вирвані з ватника. Область гомілковостопного суглоба покривають товстим шаром сірої вати і підошовну частину шини прибинтовують до стопи, причому особливо ретельно зміцнюють область п'яти, на яку припадає основне зусилля при витяганні.

Потім нижні кінці бранш проводять через дротяні скоби підошви і прилаштовують до бокових поверхонь кінцівки та тулуба. В області виступів великого рожна, колінного суглоба та кісточок підкладають вату. Для кращої іммобілізації кінцівки на задній поверхні її укладають сходову шину. Шину Дітеріхса прикріплюють до тулуба косинками, поясами або ременями, протягнутими в прорізі бранші. Кінці шнурків закрутки простягають через отвори поперечної планки і кільця підошви, виводять назад через отвір планки і зав'язують навколо закрутки. Потім, взявшись руками за стопу, виробляють витяг ноги до тих пір. поки поперечні перекладини бранш не упруться в пах і пахвову ямку; у цьому положенні стопу фіксують закруткою. Після витягу шину фіксують, прив'язавши до ноги циркулярними ходами бинта. Необхідно враховувати, що занадто сильне витягування може викликати болі та пролежні від тиску в області тилу стопи та ахіллового сухожилля.

За відсутності шини Дітеріхса можна використовувати для мобілізації сходові шини. Дві шини пов'язують на таку довжину, щоб подовжена шина, проходячи по зовнішній поверхні кінцівки та тулуба, одним кінцем упиралася в пахву, а іншим - огинала підошву у вигляді стремені. Третя шина повинна проходити по внутрішній поверхні кінцівки, упираючись одним кінцем у пах, іншим огинаючи підошву як стремена. Четверта шина має прилягати до задньої поверхні кінцівки від сідниці до стопи.

Перелом кісток гомілки. Використовують три сходові шини. Одну з них накладають по задній поверхні гомілки від кінчиків пальців до середини стегна, дві інші по бокових поверхнях гомілки так, щоб вони охоплювали стопу у вигляді стремена.

За відсутності сходових шин по зовнішній і внутрішній поверхні гомілки накладають фанерні шини, але в задню поверхню - сходову, як це вказувалося вище.

Переломи кісток стопи. Накладають дві сходові шини. Одну - від кінчиків пальців по підошовній поверхні стопи і потім, зігнувши під прямим кутом, уздовж задньої поверхні гомілки, майже до колінного суглоба. Шину моделюють за контуром задньої поверхні гомілки, а надмірну частину відгинають кзади. Другу шину, вигнуту у формі літери Г, накладають уздовж зовнішньої поверхні гомілки з таким розрахунком, щоб вона охопила підошвенну поверхню стопи на кшталт стремена. Шини прибинтовують до кінцівки. За відсутності сходових шин можна використовувати дві сітчасті.

Перелом черепа. Пораненого обережно укладають на носилки, під голову підкладають м'яку підстилку (шинель, бушлат, вату тощо) з поглибленням. З боків голови кладуть м'які валики. Якщо пораненого треба піднімати у вертикальному положенні (з якоїсь споруди), то йому попередньо накладають на шию ватно-марлевий комір (шию обгортають декількома шарами сірої вати і поверх неї щільно, але не туго, накладають бинт). Такий самий ватно-марлевий комір роблять при переломі шийних хребців.

Переломи ребер. Туго бинтують нижні відділи грудної клітки, причому перед початком цієї процедури поранений повинен видихнути повітря. У момент вдиху бинтування тимчасово припиняють, але натягують вільний кінець бинта.

Переломи щелеп. Для тимчасової іммобілізації накладають пращевидну пов'язку. Більш надійна іммобілізація досягається накладенням стандартної підборіддя пращі (шини), яка складається з пов'язки, що одягається на голову, і підборіддя пращі з пластмаси. Праща прикріплюється до головної пов'язки резинками. Щоб уникнути болів і пролежнів, підборіддяну пращу перед накладенням заповнюють ватно-марлевою прокладкою, яка повинна заходити за краї пращі.

Переломи хребта. При пошкодженні грудної або поперекової частини хребта пораненого треба обережно укласти на жорстку поверхню (на санітарні носилки кладуть дошки, за їх відсутності фанерні або сходові шини, довжина яких повинна відповідати зростанню пораненого) строго в горизонтальному положенні. За відсутності дощок до спини та боків щільно прибинтовують чотири сходові шини.

Переломи кісток тазу. Як і при переломах хребта, пораненого укладають на жорстку поверхню з розведеними та зігнутими в тазостегнових та колінних суглобах нижніми кінцівками: під коліна підкладають речовий мішок або скатку шинелі.

У лікувальних закладах, куди евакуюють пораненого з переломами кісток, шини накладені під час надання першої допомоги знімають. Щоб утримати уламки у правильному положенні, застосовують різні методи: ручне вправлення уламків з наступним накладенням гіпсової пов'язки, витяг за спицю, оперативний метод лікування.

Для накладання гіпсових пов'язок використовують гіпс - дрібний порошок прожареного сірчанокислого кальцію. У суміші з водою він утворює кашку, яка досить швидко твердне. При зберіганні гіпс поглинає з повітря вологу, від чого якість його погіршується; тому зберігати гіпс потрібно сухому місці. Гіпс не повинен мати грудок та крупинок. Якщо в порошку гіпсу є грудки, перед вживанням його просіюють через сито. Кашка, приготовлена ​​з рівної кількості гіпсу та води, має затвердіти протягом 5-6 хв. Гіпс, що втратив свої властивості в результаті поглинання води з повітря, можна використовувати попередньо прожаривши при температурі не вище 140 C.

Перед накладанням гіпсових пов'язок готують гіпсові бинти. Для цього на стіл, накритий клейонкою, кладуть кінець бинту, насипають на нього трохи гіпсу та втирають його долонею в бинт. Нагіпсований кінець закочують пухко у валик і розкручують наступний відрізок бинта, який також втирають гіпс. Так прогіпсовують весь бинт Безпосередньо перед вживанням прогіпсований бинт кладуть у таз з теплою водою і чекають, коли він просочиться водою, тобто коли з нього перестануть виділятися бульбашки повітря. Потім виймають із води та віджимають так, щоб не видавлювати гіпсову кашку. Щоб гіпсовий бинт не затвердів раніше, ніж буде накладено, слід накладати пов'язку швидко.

Травми бувають різними: вивихи, забої, переломи і т.п. І більшість людей зіштовхуються із ними щодня. Для багатьох буде корисно дізнатися, як відбувається правильне накладання шин, у яких ситуаціях і навіщо це роблять. Виходячи з типу пошкодження та ступеня важкості, підбирається необхідна техніка. Наприклад, при переломі гомілки, шина накладається по внутрішній та зовнішній сторонах ноги, від середини стегна до самої п'яти з використанням м'якої тканини.

Правила накладання шини допомагають максимально ефективно зафіксувати кінцівку, щоб не ускладнити ситуацію під час транспортування пацієнта. Знаючи як накласти шину при переломі кісток гомілки, і при яких переломах транспортна шина повинна захопити 3 суглоби, можна значно полегшити стан потерпілого та знизити ризик вторинного зміщення кісткових уламків.

Різновид переломів

Перелом - це пошкодження цілісності тієї чи іншої кістки в організмі людини. Така травма дуже неприємна та болюча, яка потребує негайного втручання кваліфікаційних співробітників медичного закладу. Щоб розуміти, як накладати шину правильно, спочатку необхідно ознайомитися з класифікацією.

1. Відкритий - цей вид характеризується пошкодженням м'яких тканин та м'язів за допомогою розриву їх уламками зламаної кістки. При цій травмі існує великий ризик потрапляння мікробів до пошкодженої ділянки, які можуть стати причиною зараження крові та інших ускладнень.

2. Закритий - перелом, у якому пошкоджуються лише кістки людини, не зачіпаючи у своїй оточуючі тканини і судини. У деяких ситуаціях закритий перелом може стати відкритим, наприклад, при неправильному транспортуванні пацієнта на територію стаціонару. Тоді уламки кістки під час руху можуть пошкодити м'язи та прорвати шкірний покрив своїми гострими краями.

3. Компресійний перелом - характеризується сплющуванням або усуненням частин кістки, через сильне м'язове скорочення в момент події.

4. Повний перелом - поділ кістки на дві, і більше частин у вигляді зовнішнього впливу навколишнього середовища.

5. Неповний перелом - цей вид іноді називають тріщиною.

При виявленні перелому необхідно насамперед надати першу допомогу потерпілому. Для цього шина накладається на пошкоджену кінцівку, після чого хворий транспортується до стаціонару. Якщо через будь-які обставини немає можливості транспортувати потерпілого самостійно, потрібно викликати бригаду швидкої допомоги.

Ознаки

Перед наданням будь-яких дій щодо надання швидкої допомоги необхідно точно визначити тип і вид травми. Для цього варто ознайомитись з основними симптомами:

різкий біль у пошкодженій ділянці;

гомілка опухає в найкоротший термін;

крепітація (звук кришталю частин кістки);

якщо є зміщення, кінцівка стає помітно коротшою;

рухливість стає обмеженою;

наявність патологічної рухливості частин кістки;

при відкритому зламі, з рани видно частини кістки.

У деяких випадках симптоми можуть бути слабкими. Наприклад, якщо один уламок входить у другий (зустрічається у трубчастих кістках), тоді немає патологічного руху кісткових уламків. А коли залишається цілою окістя, то зміщення уламків теж не спостерігається. У такій ситуації складно визначити перелом, і для цього потрібне повне обстеження травматологом.

Від положення тіла в момент отримання травми, перелом може характеризуватись як:

Причини таких пошкоджень можуть бути різні, це необов'язково механічний вплив на кістку. Можна отримати перелом навіть від скорочення м'язів, наприклад, якщо невдало вивернути кінцівку. Коли сталася пригода з переломом, важливо терміново звернутися по допомогу до лікарні. Перед транспортуванням потерпілого важливим є обов'язкове накладання шини при переломі.

Перша допомога

Щоб запобігти можливим ускладненням, одним із найважливіших аспектів є своєчасне надання першої допомоги потерпілому, та госпіталізація його на територію стаціонару. Подальші наслідки залежать від того, наскільки правильними були дії з надання долікарської допомоги, і як швидко пацієнт потрапив до стаціонару.

Якщо трапився нещасний випадок, і симптоми вказують на перелом, потрібно перш за все правильно іммобілізувати пошкоджену кінцівку. Для цього використовуються такі пристрої як шини. Вони можуть бути різних форм і розмірів, і є оптимальним виходом у ситуації. Такий пристрій виготовляється з підручних предметів (дошка, фанера). Щоб ефективно допомогти потерпілому, необхідно знати правила накладання шин під час переломів.

1. Фіксація пошкодженої ділянки має бути надійною. Якщо людина зламала руку або ногу, фіксувати потрібно не тільки пошкоджену ділянку, а й два найближчі до неї суглоби. У разі перелому стегнової кістки накладання транспортної шини робиться на 3 суглоби вздовж ноги.

2. Перед знерухомленням зламаної кінцівки потрібно заздалегідь приготувати всі матеріали для майбутньої шини. Попередньо підкладається марля чи вата. При відкритому переломі, на уламки кісток, що виступають, накладається стерильна пов'язка, попередньо обробивши краї рани антисептичним препаратом.

3. Для накладання шини кінцівки потрібно надати фізіологічне положення, щоб м'язи залишалися повністю розслабленими. Щоб це зробити, потрібно трохи зігнути її у великих суглобах. Кут згину повинен становити не більше 10°.

4. При закритому зламі можна виконати витяг вздовж осі. У такому разі шина накладається поверх одягу та взуття.

5. Якщо спостерігається відкритий перелом, категорично заборонені будь-які маніпуляції з кістковими уламками (вправлення, витяжка тощо). Фіксація проводиться точно в положенні, яке було в момент події.

6. Важливо при відкритому зламі обов'язково зупинити кровотечу. Для цього слід накласти джгут зверху на одяг, щоб він залишався видимим. Також необхідно під джгутом залишити записку, на якій вказати точний час накладання, так як джгут можна тримати не більше 2-х годин, і після приїзду швидкої допомоги, персонал повинен знати, коли його необхідно зняти з пацієнта.

7. При укладанні пацієнта на носилки травмована кінцівка не повинна перебувати на вазі. Тому для її підтримки потрібна ще одна людина на допомогу.

8. Шина обов'язково згинається формою пошкодженої кінцівки.

9. Усі процедури необхідно виконувати гранично акуратно, щоб не посилити напади болю у постраждалої людини.

Накладання шин при переломах виконуються лише поверх одягу потерпілого. Вона не повинна упиратися кінцями в шкірний покрив, або чинити тиск на кровоносні судини та нерви, розташовані біля пошкодженої області.

Шини для різних частин тіла

У різних випадках шини мають свої нюанси у техніці накладання.

Виходячи з того, яка частина зазнала перелому, на зламану кістку шина накладається певним способом:

Якщо у потерпілого зламано плече, пов'язка, що іммобілізує, повинна накладатися таким чином, щоб вона надійно фіксувала ліктьовий, променезап'ястний і плечовий суглоби. При накладанні руку необхідно зігнути у лікті на 90°. Для подальшої підтримки її в такому положенні можна використовувати косинкову пов'язку.

Фіксація при переломі стегна повинна повністю охоплювати всю ногу. Тому накладання шини проводиться, починаючи з пахвової по всій довжині ноги, захоплюючи ступню. У такому положенні шина охоплює тазостегновий, колінний і гомілковостопний суглоби.

Накладання шини при переломі гомілки має захоплювати коліно та гомілковостопний суглоб. У такому разі застосовується шина Крамера - це три шини, що мають різні розміри. Перша 120 на 11 см прикладається на задню частину гомілки, вона має досягати першої третини стегна, а починатися від стопи. Дві, що залишилися, накладаються з боків пошкодженої гомілки, на зовнішню і внутрішню сторони. Після цього конструкцію потрібно перебинтувати.

Шини для пальців руки накладають уздовж пошкодженого пальця з обох боків, і обмотуються трьома смужками тканини. Між пальцем та шиною необхідно покласти тонку прокладку. Спочатку потрібно обмотати її вузькою пов'язкою та зав'язати над шиною, після чого ще раз обмотати місце ушкодження, а також зав'язати над шиною. Третьою смужкою тканини обмотується шина і палець нижче за травмовану ділянку, зав'язується так само над конструкцією. Якщо зламаний мізинець, як лангета для пальця руки можна використовувати простий олівець. Він добре лягає вздовж пальця та по ребру долоні.

Іммобілізуючі шини необхідно накладати точно за технікою залежно від локалізації пошкодження. Якщо шина була накладена неправильно, надалі вона не лише доставлятиме пацієнту хворобливі відчуття, але й може призвести до ускладнень, наприклад до зміщення осколків кістки.

Після прибуття пацієнта на територію стаціонару його ретельно обстежує травматолог, а також робиться рентген пошкодженої області. Визначивши вид і тип перелому, і навіть ступінь тяжкості, надалі призначається курс лікування, а ушкоджена кінцівка фіксується з допомогою гіпсу. Якщо перша допомога була надана вчасно, і травмована область фіксувалася правильно, то ускладнень та наслідків можна уникнути.

При переломі гомілки важливо якнайшвидше накласти шину, щоб уникнути зміщення кісток. Якщо ж перелом відкритий, вона може буквально врятувати постраждалому життя, запобігши зараженню крові.

Як визначити перелом гомілки

сильний біль, на ногу встати неможливо;

місце травми швидко набрякає, з'являється синець, деформація;

якщо перелом відкритий, будуть види уламки кістки;

якщо пошкоджено нерв, нога втратить чутливість.

Перша допомога

Потрібно укласти потерпілого чи зручно посадити, якщо видно кров, звільнити пошкоджену ногу від одягу. Кожен дотик до зламаної кінцівки завдає сильного болю, тому безпечніше розрізати одяг на ньому, а не намагатися зняти.

потерпілому потрібно дати знеболювальне, прикласти до хворого місця холод;

якщо на шкірі рана, акуратно промити її, видалити сторонні предмети. Якщо під рукою є антисептик, обробити тканини;

якщо сильна кровотеча, його потрібно зупинити, наклавши тугу пов'язку. Якщо пошкоджена артерія, кров іде червона. При такій травмі тугу пов'язку з підручних засобів накладають вище за рану. Якщо пошкоджена велика вена, кров буде темного, майже вишневого кольору. У цьому випадку пов'язку варто накласти нижче за рану. Обов'язково повідомити медиків час, коли вона була накладена.

Важливо знерухомити пошкоджену ногу, щоб не погіршити стан хворого. З підручних матеріалів легко зробити так звану шину Крамера. Вона повинна захоплювати суглоби, розташовані вище та нижче місця травми, щоб повністю знерухомити його. Якщо перелом закритий, її накладають поверх одягу.

Основні правила накладання транспортної шини при переломі кісток гомілки

Зафіксувати кінцівку допоможе будь-яка панель чи дошка. Її варто обмотати ватою, бинтом або будь-яким шматком тканини. Якщо на шкірі рана, її слід накрити стерильною серветкою.

шину підкласти під травмовану ногу. Оптимальна довжина - від середини стегна до кінчика пальця ноги. Якщо перелом відкритий, вона не повинна стикатися з раною! Шина повинна лягти під стопу, а потім - вгору по нозі. При цьому кут у гомілкостопі повинен бути природним, близько 90º;

ще одна шина повинна пролягати по зовнішній стороні гомілки від зовнішнього краю стопи;

на внутрішню частину гомілки потрібно накласти третю від внутрішнього краю стопи;

всі панелі потрібно зафіксувати тугими турами бинта.

Потім постраждалого важливо якнайшвидше доставити до лікарні. Накладання шини при переломі гомілки запобігає зміщенню зламаних кісток, але якщо своєчасно не звернутися до лікаря, можливе запалення навколишніх тканин, що призведе до тяжких ускладнень.

Виконуючи ці дії у вказаному порядку, ви, можливо, врятуєте комусь життя.

Іванова Світлана

Лікар терапевт другої категорії, трансфузіолог, стаж 29 років

Діагностика та лікування проблем з опорно-руховим апаратом (гомілка) та животом.

біль та дискомфорт у животі;

забиття та травми гомілки;

кашель, біль у грудях;

ГРЗ, ГРВІ;

харчове отруєння;

застуда;

нежить;

загальне нездужання;

головний біль;

ломота у суглобах;

підвищена температура.

Диплом зі спеціальності "Лікувальна справа (Лікувально-профілактична справа)", Чуваський державний університет ім. І.М. Ульянова, медичний факультет (1990)

Інтернатура за спеціальністю "Вибрані питання терапії", Казанська державна медична академія (1996 р.)

Курси підвищення кваліфікації

"Питання нефрології для терапевтів", Державний інститут для вдосконалення лікарів імені В.І. Леніна (1995 р.)

"Терапія", Казанська державна медична академія (2001 р.)

"Трансфузіологія", Українська медична академія післядипломної освіти МОЗ рф (2003 р.)

"Терапія та пульмонологія", Санкт-Петербурзька медична академія післядипломної освіти Федерального агентства з охорони здоров'я та соціального розвитку (2006 р.)

"Трансфузіологія", Санкт-Петербурзька медична академія післядипломної освіти Федерального агентства з охорони здоров'я та соціального розвитку (2007 р.)

"Трансфузіологія", Інститут удосконалення лікарів Міністерства охорони здоров'я та соціального розвитку Чувашії (2012 р.)

"Терапія", Інститут удосконалення лікарів Міністерства охорони здоров'я та соціального розвитку Чувашії (2013 р.)

"Терапія", Український університет дружби народів (2017 р.)

Місце роботи: клініка МедЦентрСервіс на Курській

# data[].attributes.attachment_link.title
Правила накладання шини при переломі гомілки

# data[].attributes.attachment_link.description
1. Не знімати одяг та взуття. Для того щоб оглянути місце перелому та накласти пов'язку на рану (при відкритому переломі), одяг та взуття розрізають. 2. Зупинити кровотечу та накласти на рану асептичну пов'язку. 3. Надати пошкодженій частині тіла зручне положення і обов'язково накласти пов'язку, що іммобілізує. 4.

# data[].attributes.headline
03.03.2023 10 клас Рельєф місцевості та його зображення на картах

# data[].attributes.subject
03.03.2023 10 клас Рельєф місцевості та його зображення на картах

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цей контент створено завдяки Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Рельєф місцевості та його зображення на картах - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Рельєф місцевості та його зображення на картах - Основи військової топографії - Тактична підготовка - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.headline
01.03.2023 10 клас Магнітний азимут 

# data[].attributes.subject
01.03.2023 10 клас Магнітний азимут 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цей контент створено завдяки Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Магнітний азимут - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Магнітний азимут - Основи військової топографії - Тактична підготовка - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут.

Назвіть основні та проміжні сторони горизонту. Як визначити на карті сторони горизонту?

У бойовій діяльності командирів підрозділів орієнтування на місцевості необхідне під час доведення бойових завдань підрозділам, дотриманні напрямку руху, визначенні досягнутих рубежів і місця розташування цілей, а також з метою цілеспрямування та управління підрозділами та вогнем.

У сучасному бою навіть тимчасова втрата орієнтування призводить до порушення взаємодії між підрозділами, ставить під загрозу своєчасне виконання бойового завдання. Помилки в орієнтуванні, а відповідно й у визначенні на місцевості досягнутих рубежів і положення цілей, можуть різко знизити ефективність застосування зброї і бойової техніки. Тому вміння швидко і безпомилково орієнтуватися на місцевості в будь-яких умовах є важливим елементом польових навичок.
Іл. 31.1. Компас Адріанова Іл. 31.2. Взаємне розташування сторін горизонту
Суть і завдання орієнтування. Орієнтування полягає у визначенні напрямків на сторони горизонту і свого місця розташування стосовно навколишніх місцевих предметів і форм рельєфу, а також дотриманні запланованого або вказаного напрямку руху. У бойових умовах орієнтування визначає, крім цього, положення на місцевості орієнтирів, своїх військ і військ супротивника, напрямок і глибину дій.

Магнітний компас. Під час орієнтування найчастіше використовують компас Адріанова (іл. 31.1).

Він складається з корпуса, у центрі якого на гострому кінці голки розміщена магнітна стрілка. У неробочому стані магнітна стрілка притиснута до скляної поверхні гальмом. У робочому стані стрілки її північний кінець вказує на Північний магнітний полюс, а південний - на Південний магнітний полюс.

Кутомірна шкала (лімб) поділена на 120 поділок, ціна поділки становить 3°. Шкала має два рядки цифр: внутрішній - за ходом годинникової стрілки, від 0° до 360°, через 15° (5 поділок шкали) і зовнішній - проти ходу годинникової стрілки через 5 великих поділок кутоміра (10 поділок шкали). Для візуалізації на місцеві предмети й отримання результатів за шкалою компаса на замкнутому колі, що повертається, закріплено візуальний пристрій (цілик і мушку) і показник відрахунку. Північний кінець магнітної стрілки, показники відрахунків і поділок на шкалі через 90° покриті фарбою, яка в темряві світиться, що полегшує користування компасом уночі.

Щоб пересвідчитися в тому, що компас справний, треба перевірити чутливість його магнітної стрілки. До компаса в робочому стані підносять будь-який металевий предмет і потім його забирають. Якщо магнітна стрілка після кожного зміщення встановлюється в попереднє положення, то це свідчить про її достатню чутливість. Працюючи з компасом, слід пам'ятати, що під впливом сильних електромагнітних полів або через близькість металевих предметів стрілка відхиляється від напрямку вздовж магнітного меридіана. Тому, визначаючи сторони горизонту, слід відходити від лінії електромережі, залізниці, бойової техніки, великих металевих предметів на відстань 40-50 м.

Орієнтування компаса, визначення сторін горизонту. Поверненням кола встановлюють показник відліку, розташований навпроти мушки, на нульовий відлік за шкалою, а компас - приблизно в горизонтальне положення. Потім відпускають гальмо магнітної стрілки і повертають компас у горизонтальній площині так, щоб північний кінець стрілки збігався з нульовим відліком шкали. Потім, не змінюючи положення компаса, проводять візуалізацію через цілик і мушку, запам'ятовують на лінії візуалізації, який використовують як напрямок на північ із точки стояння.

Напрямки на сторони горизонту взаємопов'язані між собою (іл. 31.2). Якщо відомий хоча б один із них, наприклад на північ, то в протилежному напрямку буде південь, праворуч - схід, а ліворуч - захід. Іноді під час визначення напрямку руху, опису місця розташування і напрямку лінійних об'єктів та кордонів використовують проміжні напрямки між сторонами горизонту. Наприклад, "Рухатись у південно-західному напрямку" або "Від висоти "Невідома" кордон проходить на відстані 1650 м у північно-східному напрямку".

Напрямки на сторони горизонту найчастіше визначають за компасом, місцем знаходження небесних світил і певними ознаками місцевих предметів.

Визначення сторін горизонту, дотримування напрямку руху за Сонцем, годинником, Полярною зіркою. За відсутності компаса або в районах магнітних аномалій сторони горизонту можна приблизно визначити вдень за Сонцем, вночі - за Полярною зіркою чи Місяцем.

У Північній півкулі Сонце сходить улітку приблизно на північному сході (іл. 31.3), а заходить на північному заході. Узимку воно сходить на південному сході, а заходить на південному заході. Лише двічі на рік Сонце сходить точно на сході й заходить на заході (періоди рівнодення, тобто коли день дорівнює ночі, - 21 березня і 23 вересня).

О 13 год за місцевим часом, а влітку о 14 год за місцевим часом, над територією України Сонце розташоване на півдні в найвищій точці над горизонтом (у зеніті), а тіні від місцевих предметів мають найменшу довжину і спрямовані на північ. У міру переміщення Сонця тіні зміщуються на схід.
Іл. 31.3. Схід та захід Сонця в середніх широтах Північної півкулі Іл. 31.4. Визначення сторін горизонту за Сонцем і годинником: а - до 13 год; б - після 13 год
Для визначення сторін горизонту за Сонцем у будь-який час дня використовують наручні годинники. їх встановлюють так, щоб годинникова стрілка була спрямована на Сонце (іл. 31.4). Кут між годинниковою стрілкою і напрямком на цифру 1 (за літнім часом - на цифру 2) на циферблаті ділять порівну. Бісектриса цього кута вказує приблизний напрямок на південь. Кут ділять порівну тому, що Сонце здійснює умовний шлях навколо Землі за 24 год. За цей час годинникова стрілка обходить циферблат двічі. Тому бісектриса кута показує напрямок, у якому світило має перебувати в полудень, тобто напрямок на південь. Розглянутий спосіб дає порівняно правильні результати в північних широтах і взимку. Улітку й особливо в південних широтах похибки можуть сягати понад 25°.
Іл. 31.5. Сузір'я Великої Ведмедиці та Полярна зірка Іл. 31.6. Визначення сторін горизонту за Полярною зіркою
Напрямок на південь можна визначити за Сонцем і таким способом. Відомо, що видиме переміщення Сонця на небосхилі складає приблизно 15° за год. Якщо о 16 год спроектувати світило на лінію горизонту, вибрати в цьому напрямку орієнтир і відкласти від нього ліворуч (на схід) 45°, то це і буде напрямок на південь.

Полярна зірка завжди розташована на півночі. Уночі на небі її легко знайти за сузір'ям Великої Ведмедиці (іл. 31.5). Через дві крайні зірки Великої Ведмедиці потрібно умовно провести пряму лінію (іл. 31.6) і відкласти на ній п'ять відрізків, що дорівнюють відстані між крайніми зірками. Кінець п'ятого відрізка вкаже положення Полярної зірки, яка розташована в сузір'ї Малої Ведмедиці (кінцева зірка малого "ковша").

Полярна зірка може бути надійним орієнтиром для витримування напрямку руху, оскільки її положення на небосхилі з плином часу практично не змінюється. Точність визначення напрямку за Полярною зіркою складає 2-3°.
Визначення сторін горизонту за ознаками місцевих предметів. У певних випадках сторони горизонту можна визначити за ознаками місцевих предметів (іл. 31.7). Цей спосіб менш надійний, ніж розглянуті вище. Тому для визначення сторін горизонту бажано використовувати, за можливості, кілька ознак. Більшість із них зумовлені розташуванням місцевих предметів відносно Сонця, а саме:
* вівтарі православних церков звернені на схід, а головні входи - на захід;

* вівтарі костьолів звернені на захід;

* припіднятий кінець нижньої поперечини хреста церкви звернений на північ;

* відстань між кільцями на пнях дерев більша в напрямку з півночі на південь;

* навесні трава з південної сторони великих каменів, стовбурів дерев, на південних галявинах лісу вища й густіша, а влітку, під час спеки, трава залишається більш зеленою з північного боку від цих предметів;

* сніг швидше тане на південних схилах; унаслідок цього на снігу утворюються зазубрили - шипи, які спрямовані на південь;

* ягоди та фрукти скоріше дозрівають (червоніють, жовтіють) з південної сторони;

* кора великих дерев грубша на північній стороні й тонша, еластичніша - на південній;

* дерева, каміння, черепичні та шиферні дахи раніше й густіше покриваються мохом, лишаями, грибками з північного боку;

* на деревах хвойних порід смола рясніше накопичується з південного боку;

* мурашники розташовуються з південної сторони дерев, пеньків та кущів; окрім того, південний схил мурашників найчастіше пологий, а північний - стрімкий;

* просіки в лісових масивах частіше прорубують за лінією "північ-південь" або "захід-схід", лісові квартали нумерують із заходу на схід.
Іл. 31.7. Визначення сторін горизонту за ознаками місцевих предметів
1. У чому полягає суть і завдання орієнтування?

2. Які ознаки місцевих предметів вказують на сторони горизонту?

З Які засоби найчастіше використовують під час орієнтування?

4. Як проводять орієнтування компаса і визначення ним сторін горизонту?

5. Визначте сторони горизонту. Пройдіть маршрут з пункту А до пункту Б (А і Б - на ваш вибір), дотримуючи напрямку руху за:

а) Сонцем і годинником; б) Полярною зіркою.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Орієнтування на місцевості - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут. Назвіть основні та проміжні сторони горизонту. Як визначити на карті сторони горизонту? У бойовій діяльності командирів підрозділів орієнтування на місцевості необхідне під час доведення бойових завдань підрозділам, дотриманні напрямку руху, визначенні досягнутих рубежів і місця розташування цілей, а також з метою цілеспрямування та управління підрозділами та вогнем.

# data[].attributes.headline
22.02.2023 11 клас Перша медична допомога: переломи та вивихи

# data[].attributes.subject
22.02.2023 11 клас Перша медична допомога: переломи та вивихи

# data[].attributes.attachment_link.title
Перша медична допомога: переломи та вивихи

# data[].attributes.headline
22.02.2023 11 клас Поняття про переломи кісток і їх ознаки. Види переломів.

# data[].attributes.subject
22.02.2023 11 клас Поняття про переломи кісток і їх ознаки. Види переломів.

# data[].attributes.attachment_link.title
План-конспект 4 _ 11 кл переломы.doc

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут.

Як треба поводитися в складі бойової групи з бойовими товаришами, зважаючи на різницю характерів?

Завдання, прийоми і способи дій солдата на полі бою в складі бойової групи.

Практика свідчить, що за належної підготовки та всебічного забезпечення бойові групи механізованого відділення можуть успішно виконувати бойові завдання в наступі та обороні в складі бойової охорони, сторожових застав, блокпостів під час проведення блокування, пошуку, патрулювання, під час штурмових дій у населеному пункті та в горах.

Кожен військовослужбовець, що входить до складу бойової групи, незалежно від спеціальності, має бути навчений прийомам ведення розвідки місцевості в населених пунктах, у горах, твердо знати тактику дій супротивника. Старші бойових груп мають уміти вибрати місце для обладнання засідок: біля доріг, стежок, що проходять по карнизах та ущелинах, на схилах висот, що прилягають до дороги (стежки) або утворюють вхід в ущелину, у населених пунктах тощо. Під час прочісування місцевості важливо, щоб взаємодія бойових груп забезпечувала черговість їхнього просування від рубежу до рубежу.

Наприклад, коли одна група оглядає місцевість, міняє вогневу позицію (іл. 30.1 а), взаємодіючі групи розташовуються на вигідному рубежі на відстані 25-30 м від об'єкта (гай, яр, будинок) і тримають його під прицілом (іл. 30.1 б). Особливу складність становить виявлення снайперів супротивника, які ретельно маскуються. Для цього в складі бойових пар (трійок) доцільно мати спеціальних спостерігачів.
Іл. 30. 1. Взаємодія бойових групі у разі зміни вогневої позиції
Пересування на полі бою виконують послідовно. Спочатку стрілець (найбільш підготовлений і фі зично розвинений солдат в групі), під вогневим прикриттям кулеметника і старшого стрільця, застосовуючи різні прийоми і способи пересування на полі бою (прискореним кроком, бігом (пригнувшись), перебіжками або переповзанням) 2-3 "стрибками" має вийти на рубіж 50-100 м. При цьому довжина "стрибків" між зупинками для передиху залежить від умов місцевості та інтенсивності вогню супротивника і складає 20-40 кроків.

Після заняття вказаного рубежу стрілець обладнує перед собою бруствер і готується до ведення вогню з метою прикриття пересування решти особового складу бойової групи. Залежно від умов обстановки і прийнятого командиром взводу рішення послідовність переміщення решти військовослужбовців у бойових групах, і бойових груп у цілому, може бути різноманітною.

Отже, після переміщення вперед найбільш підготовленого і фізично розвиненого солдата під його прикриттям можуть висуватися по одному військовослужбовцю з кожної групи або один з першою і два з другою, або по два військовослужбовці з кожної з груп, можливе й одночасне висунення по одному солдатові з кожної групи на рубіж 50-100 м, з метою забезпечення пересування на полі бою решти особового складу, що, у цілому, підвищує темп наступу підрозділу.

Вогневе прикриття - закон на війні. Невеликому підрозділу ніколи не варто відриватися від своїх: можуть відсікти й знищити. Командир відділення і кулеметник висуваються, як правило, останніми. Переміщення має здійснюватися безсистемно, з використанням умовних сигналів (жестів) і команд. Відповідно до вказаних вимог, кожному "номеру" бойової групи визначають певні завдання.
Завдання першого (у цьому разі - стрільця):
* пересуватися на полі бою різними способами до вказаного рубежу;

* вести розвідку супротивника і місцевості на відстанях 300-500 м;

* долати мінно-вибухові загородження та природні перешкоди;

* негайно відкривати неприцільний вогонь різними способами протягом 2-3 с на глибину до 100 м перед собою;

* зброю тримати в готовності до негайного застосування: палець на спусковому гачку, куди дивляться очі, туди має бути спрямований і ствол.

Завдання другого і третього: а) підтримувати переміщення першого стрільця веденням прицільного вогню з-за укриття протягом 3-5 с, на відстані 300-500 м з безсистемною зміною вогневих позицій (після стрільби зміна вогневої позиції); б) вести розвідку супротивника і місцевості на глибину 500-700 м; в) старший стрілець додатково керує діями бойової групи.

Завдання четвертого, п'ятого, шостого (друга бойова група): а) вести розвідку супротивника та місцевості на глибину 500-700 м; б) підтримувати прицільним вогнем з-за укриття тривалістю 3-5 с на відстань до 500 м дії першої бойової групи (першого, другого і третього номерів) з безсистемною зміною вогневих позицій; в) виявляти і знищувати броньовані цілі супротивника на відстанях 300-500 м; г) охороняти командира.

Завдання сьомого (механіка-водія, водія - 3-тя бойова група): а) спостерігати за дорогою (місцевістю на маршруті руху) до 50 м і сигналами (умовними жестами командира відділення; б) виводити бойову машину на заплановані вогневі позиції (укриття) по команді; в) міняти вогневі позиції (укриття) після кожної черги гармати (кулемета).

Завдання восьмого (навідника-оператора, кулеметника КПВТ - 3-тя бойова група): а) вести розвідку супротивника і місцевості на відстані до 2000 м; б) прикривати прицільним вогнем по 3-5 с дії перших двох груп на відстані 600-1200 м.

Кожна бойова група має "кішку", шнур (2-3 комплекти на відділення) і вміє їх використовувати для розмінування мін на розтяжках, а також тих, які встановлені на ґрунті без заглиблення і маскування; усі військовослужбовці мають уміти використовувати багнет-ніж для того, щоб проробляти проходи в дротяних загородженнях супротивника, виводити з ладу лінії зв'язку та застосовувати його під час ведення рукопашного бою.

Пересування в бою у складі "двійки". Пересуваючись у складі "двійки" (іл. 30.2), солдат, який відкриває вогонь, повинен вигуком ("Тримаю!" або "Прикриваю!") або іншим способом повідомляти про готовність прикрити вогнем напарника.
Іл. 30.2. Пересування бійців у складі "двійки": а - третій крок: №2 прикриває, №1 пересувається; б - другий крок: №2 заліг, зробив прицільний постріл або чергу, та сповістив №1 про готовність прикривати його пересування; в - перший крок: №1 прикриває, №2 пересувається
Пересування в бою у складі "трійки" (іл. 30.3). "Трійка" розбивається на дві підгрупи, що складаються із двох і одного солдата. Вони працюють так само, як у "двійці": одна група перебігає - інша прикриває. Уперед завжди висувається один солдат, а двоє підтягуються до нього. Це робиться для того, щоб двоє, які біжать попереду одного (того, хто стріляє), не перекривали йому сектор обстрілу.
Іл. 30.3. Пересування бійців у складі "трійки": а - третій крок: №2 прикриває вогнем, №1 і №3 пересуваються; б - другий крок: №2 заліг, зробив прицільний постріл або чергу та сповістив №1 і №3 про готовність прикривати їхнє пересування; в - перший крок: №1 і №3 прикривають вогнем, №2 пересувається
Час, витрачений солдатом на переміщення, на відкритій ділянці залежить від щільності й ефективності вогню супротивника. Що щільніший вогонь супротивника, то меншим має бути цей час. Що ближче до супротивника, то коротшим (за відстанню) і швидшим (за часом) має бути переміщення.

З практики відомо: якщо на відстані 700-800 м довжина переміщення може бути 40-50 кроків (долається приблизно за 30 с), то на відстані 400-500 м - довжина переміщення не має перевищувати 15-20 кроків. Але коли відстань до супротивника менша або він веде щільний вогонь, тоді відстань переміщення має становити не більше 5-ти кроків.

Підготовленому солдатові на виконання прицільного пострілу потрібно приблизно 5 с. Тому вважають, що за 3 с, які потрібні для короткої перебіжки, супротивник не встигне зробити прицільний постріл. Якщо ж супротивник веде прицільний вогонь, то потрібно переміщатися від одного укриття до іншого, змінюючи напрямок переміщення по фронту, не даючи супротивнику вести прицільний вогонь.

Механізоване від ділення в оборонному бою діє, як правило, у складі взводу, а також може призначатись у вогневу засідку. БМП (БТР) без десанту може бути призначено для дій у вогневій засідці, як кочуючий вогневий засіб, у склад групи бойових машин взводу або бронегрупи батальйону (роти)

Під час проведення бойового розрахунку командир відділення повинен визначити склад бойових груп ("двійок", "трійок") та їх старших, призначити спостерігача, черговий вогневий засіб, виділити за необхідності зв'язківця та підношувача боєприпасів.

Способи знищення супротивника в оборонному бою в складі бойових груп. Для відбиття раптового нападу супротивника і знищення його дрібних груп, які ведуть розвідку, намагаються робити проходи в загородженнях або намагаються просочитись у глибину оборони. Визначають черговий вогневий засіб (кулеметник або стрілець), який розташовується, як правило, на запасній (тимчасовій) вогневій позиції.

Якщо черговим вогневим засобом призначено БМП (БТР), у ній розмішуються механік-водій (водій) і навідник-оператор (навідник кулемету БТР), які ведуть спостереження за супротивником і місцевістю і готові до негайного відкриття вогню.

Поодиноких військовослужбовців і дрібні групи супротивника, які намагаються вести розвідку, діяти перед переднім краєм або на флангах бойової позиції, відділення захоплює в полон, а в разі неможливості захоплення - знищує вогнем, як правило, чергового вогневого засобу із запасної (тимчасової) вогневої позиції.

Великі групи супротивника, що наближаються до позиції відділення, знищують вогнем кулемета або БМП (БТР), а за потреби - вогнем усього відділення. Вогонь відкривають за командою командира відділення.

Танки й інші броньовані машини супротивника знищують за допомогою ПТКР, вогнем БМП, гранатометів і реактивними протитанковими гранатами, а піхота, що спішилася, - відсікається від танків та знищується вогнем кулеметів і автоматів.

Кулеметник / стрілець і снайпер у боротьбі з танками зосереджують вогонь на приладах прицілювання і спостереження супротивника. У разі виходу танка до позиції відділення його знищують реактивними протитанковими гранатами в борт або кормову частину. Екіпаж, який залишає уражений танк, знищують вогнем стрілецької зброї.

З підходом піхоти супротивника на відстань 30-40 м відділення застосовує гранати. Ворога, що увірвався на позицію відділення, знищують вогнем упритул, гранатами і в рукопашному бою. Рух супротивника траншеєю і ходом сполучення припиняють вогнем і швидким встановленням підготовлених рогаток, їжаків та інших переносних загороджень.

Механізоване відділення під час наступу в складі бойових груп. За призначенням бойові групи можуть бути маневреними і вогневими.
Іл. 30.4. План дій бойових груп механізованого відділення щодо знищення (захоплення) об'єкта: С - стрілець; Км - кулеметник; СС - старший стрілець; Сн - снайпер; Вм - водій-механік; К - командир відділення; Г - гранатометник; ПГ - помічник гранатометника
Маневрена група призначена для оволодіння об'єктом атаки (іл. 30.4), знищення супротивника в траншеї, здійснення маневру для виходу у фланг і тил супротивнику, закріплення досягнутого рубежу і виконання інших завдань. У певних випадках вона може проробляти проходи в мінно-вибухових і невибухових загородженнях, виконуючи функції групи розгородження. Старшим групи, як правило, призначають старшого стрільця.

Вогневу групу призначають для прикриття дій маневреної групи, заборони підходу (маневру) супротивника до тих, хто обороняється, завершення знищення живої сили і вогневих засобів супротивника в об'єкті атаки і захоплення його спільно з маневреною групою. Очолює вогневу групу, як правило, командир відділення.

Склад та завдання бойових груп не є постійними та залежать від конкретної обстановки та рішення командира. Командири бойових груп визначають завдання кожному військовослужбовцю групи та управляють групою в бою.

Одержавши завдання знищити супротивника, який залишився в траншеях і ходах сполучення, одна з бойових груп, закидавши його гранатами, заскакує в траншею, щоб вести вогонь уздовж траншеї в різних напрямках для прикриття один одного з тилу. Просуваючись траншеєю, члени бойової групи вогнем впритул, багнетами та гранатами знищують супротивника, що обороняється; долають прямолінійні ділянки траншей після їх обстрілу і придушення вогневих точок гранатами, рухаються від повороту до повороту.

Інша бойова група пересувається по обидва боки траншеї згори й, тримаючи в полі зору групу (солдата), що просувається по траншеї, знищує виявлені вогневі засоби і супротивника, який намагається залишити (захопити) траншею. Після знищення супротивника в траншеях, ходах сполучення та інших фортифікаційних спорудах відділення, не затримуючись, просувається у визначеному напрямку.
"МАЮ ЧЕСТЬ" Щоразу, коли ми чуємо, що ворожий танк знищено групою якихось сміливців з РПГ-7, то маємо знати: найімовірніше це робота "мисливців" за танками. "Мисливці" вийшли на "полювання", за першою версією, через відведення важкої артилерії, бо треба ж було комусь нищити танки, за іншою - як прояв відчайдушного героїзму українських бійців. "Мисливці" за танками - це бойові групи з трьох-чотирьох бійців: один зі снайперською гвинтівкою, один з автоматом чи кулеметом і "двійка" з РПГ та боєкомплектом до нього. Обслуга РПГ (іл. 30.5 а) знищує танк, снайпер і стрілець (кулеметник) їх прикривають (іл. 30.5 б. в). Іл. 30.5. "Мисливці" за танками
1. Які бойові групи і з якою метою створюють у наступі?

2. Опишіть методику знищення супротивника: а) в траншеях; б) в оборонному бою.

3. За яких умов у бою використовують фланговий і перехресний вогонь?

4. Обґрунтуйте, чому саме снайпер у боротьбі з танками зосереджує вогонь на приладах прицілювання і спостереження?

5. За яких умов бійці мвід переміщуються десантом на техніці?

6. Обґрунтуйте час, витрачений на переміщення на відкритій ділянці на полі бою.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Порядок дій у складі бойових груп - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут. Як треба поводитися в складі бойової групи з бойовими товаришами, зважаючи на різницю характерів? Завдання, прийоми і способи дій солдата на полі бою в складі бойової групи.

# data[].attributes.headline
15.02.2023 11 клас Характерні види рятувальних робіт.

# data[].attributes.subject
15.02.2023 11 клас Характерні види рятувальних робіт.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У післявоєнний період в Україні посилено розвивались виробництва хімічної промисловості, будувались атомні електростанції, впроваджувалися екологічно шкідливі технології. Незважаючи на велику кількість заходів, які здійснюються для забезпечення надійного функціонування промислових об'єктів, неможливо повністю виключити ризик виникнення аварійних ситуацій техногенного характеру.

Не випадково у статті 8 Закону України "Про Цивільну оборону України" наголошено, що "Керівництво підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності і підпорядкування забезпечує своїх працівників засобами індивідуального і колективного захисту, організовує здійснення евакозаходів, створює сили для ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій та забезпечує їх готовність до практичних дій, виконує інші заходи з ІДО і несе пов'язані з цим матеріальні та фінансові витрати".

Сутність рятувальних та інших невідкладних робіт - це усунення безпосередньої загрози життю та здоров'ю людей, відновлення життєзабезпечення населення, запобігання або значне зменшення матеріальних збитків. Рятувальні та інші невідкладні роботи включають також усунення пошкоджень, які заважають проведенню рятувальних робіт, створення умов для наступного проведення відновлювальних робіт. РІНР поділяють на рятувальні роботи і невідкладні роботи.
До рятувальних робіт відносяться:

розвідка маршруту руху сил, визначення обсягу та ступеня руйнувань, розмірів зон зараження, швидкості і напрямку розповсюдження зараженої хмари чи пожежі;

локалізація та гасіння пожеж на маршруті руху сил та ділянках робіт;

визначення об'єктів і населених пунктів, яким безпосередньо загрожує небезпека;

визначення потрібного угрупування сил і засобів запобігання і локалізації небезпеки;

пошук уражених та звільнення їх з-під завалів, пошкоджених та палаючих будинків, із загазованих та задимлених приміщень;

розкриття завалених захисних споруд та рятування з них людей;

надання потерпілим першої допомоги та евакуація їх (при необхідності) у лікувальні заклади;

вивіз або вивід населення із небезпечних місць у безпечні райони;

організація комендантської служби, охорона матеріальних цінностей і громадського порядку;

відновлення життєздатності населених пунктів і об'єктів; - пошук, розпізнавання і поховання загиблих;.

санітарна обробка уражених;

знезараження одягу, взуття, засобів індивідуального захисту, територій, споруд, а також техніки;

соціально-психологічна реабілітація населення.

До невідкладних робіт відносяться:

прокладання колонних шляхів та улаштування проїздів (проходів) у за валах та на зараженій території;.

локалізація аварій на водопровідних, енергетичних, газових і технологічних мережах;

ремонт та тимчасове відновлення роботи комунально-енергетичних систем і мереж зв'язку для забезпечення рятувальних робіт;

зміцнення або руйнування конструкцій, які загрожують обвалом і безпечному веденню робіт;

Рятувальні та інші невідкладні роботи здійснюються у три етапи.
На першому етапі вирішуються завдання:

щодо екстреного захисту населення;

з запобігання-розвитку чи зменшення впливу наслідків;

з підготовки до виконання РІНР.

Основними заходами щодо екстреного захисту населення є:

оповіщення про небезпеку;

використання засобів захисту;,

додержання режимів поведінки;

евакуація з небезпечних у безпечні райони;

здійснення санітарно-гігієнічної, протиепідемічної профілактики і надання медичної допомоги;

локалізація аварій;

зупинка чи зміна технологічного процесу виробництва;

попередження (запобігання) і гасіння пожеж.

На другому етапі проводяться:

пошук потерпілих;

витягання потерпілих з-під завалів, з палаючих будинків, пошкоджених транспортних засобів;

евакуація людей із-зони лиха, аварії, осередку ураження;

надання медичної допомоги;

санітарна обробка людей;

знезараження одягу, майна, техніки, території;

проведення інших невідкладних робіт, ЩО сприяють і забезпечують здійснення рятувальних робіт.

На третьому етапі вирішуються завдання щодо забезпечення життєдіяльності населення у районах, які потерпіли від наслідків НС:

відновлення чи будівництво житла;

відновлення енерго-, тепло-, водо-, газопостачання, ліній зв'язку;

організація медичного обслуговування;

забезпечення продовольством і предметами першої необхідності;

знезараження харчів, води, фуражу, техніки, майна, території;

соціально-психологічна реабілітація;

відшкодування збитків;

знезараження майна, території, техніки.

Відновлювальні роботи здійснюють спеціально створені підрозділи (бригади). Залежно від рівня надзвичайної ситуації (загальнодержавного, регіонального, місцевого чи об'єктового) для проведення РІНР залучаються сили і засоби ЦО центрального, регіонального або об'єктового підпорядкування.

При аваріях на радіаційно-небезпечних об'єктах. При радіаційних аваріях викинуті із реактора радіонукліди піднімаються в атмосферу і переносяться у вигляді аерозолів на значну відстань. Потім вони випадають разом з пилом і дощем на місцевість, утворюючи обширні зони радіоактивного забруднення, які є небезпечними для людей і навколишнього середовища. Ступінь радіаційної небезпеки для населення визначається кількістю і складом радіонуклідів, викинутих у зовнішнє середовище, відстанню від місця аварії до населеного пункту, метеоумов і пори року в час аварії.
Організація і проведення РІНР при аварії на АЕС полягає у виконанні заходів, до яких відносяться:

оповіщення населення про, аварію і постійне його інформування про наявну обстановку та порядок дій в даних умовах;

використання засобів колективного і індивідуального захисту;

організація дозиметричного контролю;

проведення йодної профілактики населення, що опинилося в зоні радіоактивного зараження;

введення обмеженого перебування населення на відкритій місцевості (режими радіаційного захисту);

здійснення евакуації населення (за розпорядженням Уряду) та інші заходи.

Після евакуації населення приступають до дезактивації території і техніки.

При аварії на ХНО з викидом (виливом) сильнодіючих отруйних речовин (СДОР). При виникненні осередку хімічного ураження негайно оповіщаються робітники, службовці та населення, які опинилися в зоні зараження і в районах, яким загрожує небезпека зараження. Висилається радіаційна, хімічна і медична розвідка для уточнення місця, часу, типу і концентрації СДОР, визначення межі осередку ураження (зони зараження) та напрямку розповсюдження зараженого повітря. Готуються формування для проведення рятувальних робіт. На підставі даних, отриманих від розвідки та інших джерел, начальник ЦО об'єкта приймає рішення, особисто організовує проведення рятувальних робіт і заходів щодо ліквідації хімічного зараження.

Для ліквідації наслідків хімічного зараження та проведення рятувальних-робіт у першу чергу залучаються санітарні дружини, зведені загони (команди, групи) команди (групи) знезараження, формування механізації. Спочатку в осередок вводяться санітарні дружини, формування радіаційного і хімічного захисту, охорони громадського порядку та ін.

Особовий склад формувань забезпечується засобами індивідуального захисту, антидотами, індивідуальними протихімічними пакетами та підготовляються до порядку дій в осередку ураження.

В осередку хімічного ураження, перш за все, надається допомога потерпілим (ураженим), проводиться відбір за складністю поранення та організовується евакуація в медичні установи. Осередок ураження оточується - здійснюється знезараження місцевості, транспорту, споруд, а також санітарна обробка особового складу формувань і населення. В першу чергу, надягаються протигази на уражених, їм надається перша медична допомога, вводячи антидоти.

Формування знезаражування дегазують проїзди та переходи, територію, споруди, техніку, чим забезпечують дії інших формувань, а також виведення населення із осередку хімічного ураження.

Необхідно завжди пам'ятати, що при проведенні рятувальних робіт в осередку хімічного ураження можливий застій зараження повітря в підземних спорудах, приміщеннях, парках, закритих дворах, а також розповсюдження його по трубопроводах та тунелях. Тому після завершення рятувальних робіт або заміни формувань направляються на пункти спеціальної обробки. Пункти спеціальної обробки розгортаються на незараженій території (місцевості) та поблизу маршрутів виходу формувань і населення.

В осередку бактеріологічного (біологічного) ураження роботи здійснюються за рішенням старшого начальника ЦО. Роботами щодо ліквідації бактеріологічного осередку керує начальник ЦО об'єкта, а організацією та проведенням медичних заходів - начальник медичної служби.

В осередку бактеріологічного (біологічного) ураження організовуються та проводяться:

бактеріологічна розвідка та індикація бактеріальних засобів;

карантинний режим або обсервація у відповідності з рішенням старшого начальника;,.

санітарна експертиза;

контроль зараження продовольства, харчової сировини, води та фуражу, їх знезараження;

протиепідемічні; санітарно-гігієнічні, спеціальні профілактичні, лікувально-евакуаційні, протиепізоотичні, ветеринарно-санітарні заходи, а також санітарно-роз'яснювальна робота..

При організації робіт щодо ліквідації осередку бактеріологічного (біологічного) ураження враховуються:

здатність бактеріальних засобів спричиняти інфекційні захворювання серед людей і тварин;

здатність деяких мікробів і токсинів тривалий час зберігатися у зовнішньому середовищі;

наявність та тривалість інкубаційного періоду виявлення хвороби;

складність лабораторного виявлення застосованого збудника та тривалість визначення його виду;

небезпечність зараження особового складу формувань та необхідність застосування засобів індивідуального захисту.

У випадку виявлення ознак застосування бактеріальних засобів у район негайно висилається бактеріологічна розвідка. На підставі отриманих даних, встановлюється зона карантину або зона обсервації, намічається обсяг та послідовність проведення заходів, а також порядок використання сил та засобів для ліквідації осередку бактеріологічного (біологічного) ураження. Карантинний режим установлюють з метою недопущення розповсюдження інфекційних захворювань за межі осередку. Ізоляційно-обмежуючі міри при обсервації менш суворі, чим при карантині.

У всіх випадках в осередку бактеріологічного (біологічного) ураження одного із першочергових заходів проведення профілактичного лікування населення від особливо небезпечних інфекційних хвороб. Для цього застосовуються антибіотики широкого спектру дії та інші препарати, що забезпечують профілактичний і лікувальний ефект, а також препарати, що є в індивідуальній аптечці АІ-2.

Після того, як буде визначено вид збудника, проводиться екстрена профілактика - застосування специфічних для даного захворювання препаратів: антибіотиків, сивороток та ін., своєчасне застосування яких зменшить кількість жертв і буде сприяти прискореній ліквідації осередку ураження.

Для проведення заходів з ліквідації осередку бактеріологічного ураження залучаються в першу чергу, сили і засоби, які опинилися на території осередку, в тому числі санітарно-епідемічні станції (СЕС), ветеринарні станції, пересувні протиепідемічні загони, спеціалізовані протиепідемічні бригади, лікарні, поліклініки та інші медичні і ветеринарні установи та формування.

Якщо цих сил і засобів недостатньо, то залучаються сили і засоби медичної та інших служб ЦО, які знаходяться за межами осередку. Перед введенням в осередок ураження проводяться заходи щодо забезпечення захисту особового складу формувань від інфекційних захворювань. Формування загального призначення залучаються для виявлення хворих та підозрілих на захворювання та їх ізоляцію, проведення знезараження території, будівель і споруд, санітарної обробки людей, дезинфікації одягу. В зоні карантину здійснюється суворий контроль за дотриманням населенням установленого режиму поведінки, виконують інші заходи.

Інфекційних хворих госпіталізують і лікують в інфекційних лікарнях в осередку ураження, або розгортають тимчасові інфекційні стаціонари. Якщо необхідно, то хворих з особливо небезпечними інфекціями евакуюють спеціальними групами.

Осередок бактеріологічного (біологічного) ураження вважається ліквідованим після того, як з моменту виявлення останнього хворого пройде час, що дорівнює максимальному терміну інкубаційного періоду для даного захворювання.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
невідкладні роботи

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
основи проведення

# data[].attributes.attachment_link.title
Рятувальні і інші невідкладні роботи: основи проведення. Реферат

# data[].attributes.attachment_link.description
У післявоєнний період в Україні посилено розвивались виробництва хімічної промисловості, будувались атомні електростанції, впроваджувалися екологічно шкідливі технології. Незважаючи на велику кількість заходів, які здійснюються для забезпечення надійного функціонування промислових об'єктів, неможливо повністю виключити ризик виникнення аварійних ситуацій техногенного характеру.

# data[].attributes.headline
15-17.02.2023 10 клас Склад бойової групи. Розподіл обов’язків між військовослужбовцями та їх взаємодія в бойовій групі

# data[].attributes.subject
15-17.02.2023 10 клас Склад бойової групи. Розподіл обов’язків між військовослужбовцями та їх взаємодія в бойовій групі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут.

Пригадайте з уроків "Основи здоров'я" правила взаємодії під час роботи в групі. Що вам відомо про поняття "психологічна сумісність"?

Роль дрібних підрозділів у боротьбі з мобільними групами супротивника. Солдат у бою у складі бойової групи. Пошук ефективних способів ведення бойових дій в арміях держав, які брали й беруть участь у локальних війнах, обмежених збройних конфліктах, бойових діях в ООС, викликав появу тактики групового бою, основу якої складають дії бойових груп, які формуються у взводах і у відділеннях механізованих військ. Нові способи ведення загальновійськового бою відображені в бойових статутах Сухопутних військ Украйни, сухопутних військ США та провідних держав НАТО.

Результата практики бойових дій, особливо в зоні ООС, показують, що найдоцільнішою формою ведення бойових дій в ланці "взвод - відділення" є дії цих підрозділів у складі дрібних тактичних груп, які об'єднані єдиним замислом командира в рамках виконання бойового завдання підрозділу за відносної самостійності дій на окремих етапах бою. Проведені дослідження показують, що застосування тактики бойових груп потребує значного підвищення рівня бойової підготовки підрозділів і сержантів, морально-психологічного стану особового складу, ретельної організації взаємодії між бойовими групами, із сусідами, засобами та підрозділами посилення й підтримки, ураховуючи бойові гвинтокрили. Особливі вимоги - до системи управління бойовими групами і до їх всебічного забезпечення під час ведення бою.

У зв'язку з ймовірністю різких змін обстановки (положення й можливостей сторін), бойові групи у ланці "взвод - відділення", по суті, мають вести універсальні бойові дії.

Бойова група (іл. 29.1) - найменше позаштатне військове формування в багатьох арміях світу в складі механізованого відділення, яке не має штатного командира.
Іл. 29.1. Бойові групи на полі бою
Зміна умов тактичної обстановки і практика дій супротивника мобільними групами у збройних конфліктах новітньої історії спонукала до створення в складі механізованих підрозділів бойових груп - "двійок", "трійок" і більш численних утворень, що мають різних фахівців: стрільців-автоматників, кулеметників, гранатометників, що підсилюються саперами, а іноді й вогнеметниками.

Мета формування таких груп - створити більш гнучкий, розосереджений бойовий порядок підрозділу, який був би придатнішим для боротьби з малими мобільними групами супротивника, у тому числі в населених пунктах, горах, забезпечував ефективне використання можливостей кожного виду стрілецької зброї. У цьому випадку, природно, підвищуються роль молодших командирів і старших груп і взагалі самостійність і відповідальність кожного військовослужбовця за виконання поставленого бойового завдання.

Однією з передумов створення бойових груп стало і те, що під час бойових дій, збройних конфліктів, особливо в зоні ООС, вагоме місце посідає снайперське протиборство. У ряді випадків, особливо в місті, горах, снайпер часто стає ключовою фігурою: уражаючи важливі цілі, він нерідко визначає успіх підрозділу. Коли снайпера почали вводити до складу групи, то діючі у парі з ним автоматники, кулеметники, гранатометники почали допомагати йому в пошуках цілі, забезпечувати його охорону, вибір позиції, її маскування. Це підвищило ефективність робота і снайперів, і самих бойових груп.

У Збройних силах країн НАТО бойовою групою може командувати молодший сержант, сержант, капрал, старший солдат.

Зазвичай у механізованому відділенні 2-3 групи: а) командування або управління, вогнева; б) ударна, снайперська, мінування; в) прикриття, забезпечення тощо.

У відділеннях інших родів військ чисельність особового складу групи може складати від 2 до 5 чоловік. Такий підхід до формування груп набув широкої практики в ЗС США в частині, що стосується взаємного маневру і вогневого прикриття.

Первинним підрозділом Сухопутних військ у Збройних силах України є механізоване відділення (іл. 29.2), до складу якого можуть входити до трьох бойових груп.

Розподіл механізованого відділення на бойові групи дає можливість створити гнучкий і розосереджений бойовий порядок, підвищити ефективність вогневого ураження супротивника і живучість підрозділу, забезпечує взаємну підтримку і прикриття вогнем на полі бою під час здійснення маневру.

Склад бойової групи ("двійки", "трійки") (іл. 29.3). Склад бойових груп залежить від організаційно-штатної структури відділення і завдань, які воно виконує. Для найкращої взаємодії, взаємоконтролю і взаємодопомоги, а також для полегшення управління підрозділом в цілому групи розбиваються на пари або трійки.
Іл. 29.2. Механізоване відділення -базовий підрозділ для створення бойової групи Іл. 29.3. Склад бойової групи ("двійка")
Бійці в парах чи трійках (далі просто парах) діють у тісному контакті, постійно перебувають у межах прямої видимості і підтримують голосовий зв'язок. Вони мають регулярно контролювати своїх товаришів за принципом "кожен відповідає за кожного".

Щоб такі пари діяли ефективно й мали високий рівень взаєморозуміння, треба формувати їх заздалегідь, ще в процесі підготовки до бойових дій. Таким чином, у бійців складатимуться не тільки дружні стосунки, а й почуття розуміння і передбачення дій товариша. При спільних тренуваннях у парах ітиме обмін досвідом і вироблятися єдина тактика дій, навіть буде формуватися своя "мова" спілкування. Подібна практика, наприклад, діє у Французькому іноземному легіоні, де військовослужбовці розбиті на пари (біноми).

У разі посилення відділення вогневими засобами, до складу бойових груп можуть додатково входити вогнеметних, обслуга АГС-17 або СПГ-9.

Із урахуванням зазначених чинників елементами бойового порядку відділення можуть бути: перша група (трійка), друга група (трійка), третя група (бойова машина).

Варіант складу бойових груп може бути таким: перша група - старший стрілець (старший групи), кулеметник і стрілець; друга група - командир від ділення, снайпер, гранатометник, стрілець-помічник-гранатометника; третя група - заступник командира БМ - навідник-оператор (кулеметник) і механік-водій (водій).

Розподіл обов'язків між військовослужбовцями та їх взаємодія у бойовій групі. Особливості дій солдата у складі бойової групи в умовах ближнього бою.

Склад бойових груп в обороні: 1-а група - старший стрілець, кулеметник та стрілець; 2-а група - командир відділення, снайпер, гранатометник, помічник гранатометника; 3-я група - механік-водій, навідник-оператор (навідник).

Солдати в обороні діють у складі відділення. Залежно від обстановки та рішення командира вони розміщуються розосереджено (рівномірно) або бойовими групами.

Відстань між ними за рівномірного розміщення особового складу може бути 14-16 м, між бойовими групами - 20-30 м, а між собою в середині - до 5 м.

Завдання бойових груп на полі бою.

Перша бойова група: веде розвідку на відстані 500-700 м; знищує живу силу та неброньовані цілі супротивника на відстанях 500-300 м. Резерв групи - найбільш підготовлений солдат, який діє за вказівкою командира: це захистить передові групи від ударів з тилу або ж замаскованих сил супротивника.

Друга бойова група, веде розвідку на відстанях 500-700 м; знищує живу силу та броньовані цілі на відстані 300-500 м; охороняє командира відділення.

Третя бойова група, використовуючи оптичні приціли БМП (БТР): веде розвідку на відстані до 2000 м; знищує супротивника на відстані до 2000 м; знищує броньовані цілі на дальності до 1500 м.

Солдату бойової групи вказують 2-3 вогневі позиції, основний і додатковий сектори стрільби які мають перекриватися не менше ніж на 10-15°, створюючи зону суцільного вогню. Сектор обстрілу для кулеметника сягає 120°, для автоматника - 40°.

Зміна позицій здійснюється під вогневим прикриттям чергового вогневого засобу і вогню БМП (БТР). Щоб зменшити ймовірність ураження БМП (БТР) вогнем ПТРК, ними обладнуються один-два окопи і заздалегідь готуються маршрути висування і зайняття їх.

Щоб підвищити ефективність виконання завдань у наступальному бою під час дій у траншеях, ходах сполучення, а також в особливих умовах ведення бою у відділенні можуть створюватися бойові групи ("двійки", "трійки"), які ведуть наступ з інтервалом між собою 20-25 м, а між солдатами в них - 3-5 м. Бойові групи можуть діяти в лінію, уступом або у дві лінії (одна за другою).

Дії механізованого відділення в бою у складі бойових груп застосовуються зазвичай під час наступу в глибині, на поспішно зайняту оборону супротивника, під час ведення боїв у ході переслідування малих груп супротивника та в інших сприятливих умовах.

Старшому кожної бойової групи повідомляють про напрямок наступу, смугу висунення, рубіж переходу в атаку (або умовний сигнал на перехід в атаку), спосіб атаки супротивника (з фронту, з виходом у фланг або в тил, одночасно із сусідньою бойовою групою або самостійно, із застосуванням засобів задимлення або без них), об'єкт атаки і напрямок продовження наступу.

Старші бойових груп визначають відповідні завдання кожному солдатові під час висунення до переднього краю супротивника, під час зближення з супротивником. Зазначені завдання, через кожні (50-100 м), можна уточнювати або ставити наново (з урахуванням характеру дій супротивника, утрат особового складу тощо).

Важливо взаємодіяти між парами, здійснюючи під час бою штурмові дії (певних пересувань), тоді для забезпечення безпеки необхідно організувати взаємне прикриття.

Одна група прикриває, друга - здійснює маневр і навпаки.

Кожному солдату, з урахуванням умов місцевості, на напрямки дій групи вказуються 2-3 вогневі позиції, які необхідно міняти після кількох коротких черг з автомата; також кожному солдатові бойової групи призначають сектори стрільби - основний і додатковий, вони мають перекриватися між військовослужбовцями, які діють поряд, не менше ніж на 10-15°, створюючи зону суцільного вогню; висунення на рубіж переходу в атаку здійснюється на дистанціях, які забезпечують візуальне спостереження за діями один одного і взаємну підтримку вогнем; атака супротивника здійснюється, як правило, після максимально можливого просунення під прикриттям димів (як з фронту, так і з виходом в один із флангів або тил). Рух груп у бою відбувається короткими кидками від укриття до укриття.

Навіть за відсутності вогню супротивника бійцям слід бути обережними й не затримуватися на відкритих ділянках понад дві-три секунди.
Іл. 29.4. Вогневе прикриття бойової групи: а - кулеметником: б - снайпером
Основне прикриття підрозділів здійснюють кулеметники (іл. 29.4), снайпери та гранатометники. Утім, снайпери, кулеметники, гранатометники діють парами в штатному порядку. При цьому кулеметники можуть вести "турбуючий" вогонь по підозрілих місцях, у яких може перебувати супротивник.

Снайпери та гранатометники також ведуть вогонь по цілях, позиціях супротивника. Після проходження передовими підрозділами рубежу вони закріплюються на захоплених позиціях і забезпечують підхід групи прикриття, яка підтягується на нові позиції.

Практика показала, що за належної підготовки й всебічного забезпечення підрозділів бойові групи можуть успішно використовуватися в наступі й в обороні, у складі бойової охорони, сторожових застав, під час проведення блокування, пошуку, патрулювання, під час штурмових дій у населеному пункті, у горах.

Звичайно, застосування бойових груп не панацея. їхнє створення вступає в певне протиріччя з основним принципом ведення бою - зосередження сил і засобів на важливому напрямку. Зауважмо, що не проти кожного супротивника прийнятна групова тактика - вона не заміняє, а лише доповнює ударну тактику. До того ж, як уже зазначалося раніше, ефективне використання групової тактики вимагає від командирів високої тактичної підготовки, уміння організовувати взаємодію між бойовими групами, із сусідами, з підтримуючими засобами, здійснювати стійке управління бойовими групами, усебічне забезпечення в ході бою.

1. З якою метою об'єднують солдатів відділення в бойові групи? Доведіть, що психологічна сумісність важлива для членів бойової групи.

2. У якому складі можуть бути створені бойові групи?

3. Який розподіл обов'язків між військовослужбовцями та як організовують їх взаємодію в бойовій групі?

4. Які особливості дій солдата в складі бойової групи в умовах ближнього бою?

5. Розкажіть товаришу про завдання, прийоми і способи дій солдата на полі бою в складі бойової групи.

6. Як розпізнають солдати "своїх" під час організації взаємодії між бойовими групами на полі бою?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Склад бойової групи. Розподіл обов'язків між військовослужбовцями та їх взаємодія в бойовій групі - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Склад бойової групи. Розподіл обов'язків між військовослужбовцями та їх взаємодія в бойовій групі - Індивідуальні дії солдата та взаємодії у складі двійок та груп - Тактична підготовка - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Інженерні споруди, призначені для укриття і тимчасового захисту людей, їх класифікація, обладнання та порядок використання.

@ ознайомити з правилами розміщення й поведінки людей у сховищах при надзвичайних ситуаціях ;

@ класифікацію захисних споруд, правила перебування в захисних спорудах та порядок їх використання;

@ узагальнити та систематизувати знання медичних засобів індивідуального захисту;

@ елементи стройової підготовки, вихід зі строю та повернення в стрій;

@ виховувати морально-психологічні якості, дисциплінованість, почуття впевненості при діях в надзвичайних ситуаціях.

Базові поняття та терміни: класифікація захисних споруд, протирадіаційні й напростіші укриття та сховища.

Основна частина (вивчення нового матеріалу)

П.1. Інженерний захист населення.

Захист населення і територій - це створення необхідних умов для збереження життя людей або зменшення втрат населення і завдання шкоди територіям при надзвичайних ситуаціях у мирний та воєнний час.

До способів захисту населення належать :

* своєчасне оповіщення населення;

* заходи протирадіаційного та протихімічного захисту;

* укриття в захисних спорудах;

* використання засобів індивідуального захисту;

* проведення заходів евакуації населення та матеріальних засобів.

Захист населення потребує здійснення низки інженерних заходів заздалегідь та при загрозі надзвичайної ситуації. До них можна віднести такі заходи:

* будівництво і накопичення захисних споруд у мирний час;

* швидке будівництво додаткових укриттів у воєнний час;

* переобладнання під укриття різних споруд;

* комплектування захисних споруд системами життєзабезпечення та необхідним обладнанням;

* створення надійної системи повідомлення про загрозу аварій, катастроф, стихійних лих, нападу противника;

* захист запасів продуктів, води, господарських тварин, рослин;

* накопичення засобів індивідуального захисту для всього населення держави.

Укриття в захисних спорудах є одним з основних способів захисту населення.

Захисні споруди призначені для захисту людей від наслідків аварій (катастроф), стихійних лих, а також від вражаючих факторів зброї масового ураження та звичайних засобів нападу дії вторинних вражаючих факторів.

П.2. Інженерні споруди для укриття і тимчасового захисту людей, їх класифікація, обладнання та порядок використання.

Укриття населення в захисних спорудах - це комплекс заходів із завчасним будівництвом захисних споруд, а також також пристосування наявних приміщень для захисту населення і підтримання їх у готовності до використання . Укриття населення є надійним способом захисту від уражаючих факторів всіх видів зброї, у разі аварій і стихійних лих.

* за місткістю - малої місткості (150-300 осіб), середньої місткості (300-600 осіб), великої місткості (більше 600 осіб);

* за призначенням - для захисту населення, для розміщення органів управління і медичних закладів;

* за місцем розташуванням - вбудовані, окремо розташовані, метрополітени, у гірських виробках;

* за термінами будівництва - збудовані завчасно, швидко збудовані;

* за захисними властивостями - сховища, протирадіаційні укриття, найпростіші укриття-щілини (відкриті та перекриті).

Сховища - це інженерні споруди, які забезпечують надійний захист людей від усіх уражаючих факторів ядерного вибуху, ОР і СДЯР, бактеріальних засобів і уражаючих факторів звичайної зброї, обвалів і уламків зруйнованих будівель.

Сховища класифікують:

@ за захисними властивостями (від дії вибухової хвилі) поділяються на п' ять класів ;

допоміжних приміщень - входів ; для ФВО, санузла, дизельної установки, резервуарів для води, продуктів харчування, медичної кімнати, табурів-шлюзів, тамбурів .

Площа приміщення на одну особу - 0,5 м*2, для сидіння - 0,45*0,45 м, для лежання - 0,55*1,8 м .

У сховищі обладнують різні інженерні системи : електропостачання - труби з елпроводкою фарбують у чорний колір, водопостачання - труби зеленого кольору, опалення - труби коричневогокольору, радіотрансляційна точка, телефонний і радіозв'язок. Там мають бути прибори РХР, засоби індивідуального захисту, гасіння пожеж, аварійний запас інструментів, аварійне освітлення, запас медичних засобів, продуктів і води.

* забезпечувати безперервне перебування у них людей не менше 2 діб;

* будуватися на ділянках, які не можуть бути затоплені;

* бути на відстані від мереж водостоку і каналізації;

* не дозволяється прокладання транзитних інженерних комунікацій через сховище (стислого повітря, гарячого водопостачання, газо- та паропроводів);

* прокладання трубопроводів каналізації та водопостачання допускається за наявності виникаючих пристроїв;

* мати входи і виходи із тим ступенем захисту, що й основні приміщення; а на випадок завалу - мати аварійний вихід.

До допоміжних відносяться : тамбур-шлюзи, фільтровентиляційні приміщення, санітарні вузли, приміщення для зберігання води та продуктів харчування та інші.

Відсіки для тих, хто укривається, обладнуються місцями для сидіння та спання згідно з нормами.

У сховищах у необхідній кількості розміщуються обладнання, меблі, прилади, інструменти, ремонтні матеріали, протипожежне та медичне майно.

Входи повинні забезпечувати можливість швидкого та безпечного заповнення сховища.

Кожне сховище повинно мати не менше двох входів, один з яких обладнується як аварійний.

Система постачання повітря забезпечує вентиляцію приміщень захисної споруди й очистку зовнішнього повітря від радіоактивних, отруйних речовин і бактеріальних засобів.

Електропостачання та опалення здійснюється від зовнішніх джерел постачання. Для аварійного забезпечення великих захисних споруд передбачається автономне електропостачання. У невеликих захисних спорудах має бути аварійне освітлення (переносні електричні ліхтарі та інші джерела).

Опалення проектується від загальної системи опалення. У неопалювальних приміщеннях слід передбачити установку опалювальних засобів. При заповненні сховища системи опалення вимикаються.

Запас харчів у сховищах передбачається на дві доби. Для розміщення продуктів обладнується приміщення.

Протирадіаційне укриття (ПРУ) - це захисна споруда, яка забезпечує захист у ній людей від радіоактивних речовин і опрмінення в зонах радіоактивного забруднення місцевості, СДЯР, біологічних засобів у краплинно-рідинному вигляді та світлового випромінення ядерного вибуху, наслідків урагану. Захисні властивості ПРУ оцінюються коефіцієнтом захисту, який показує, у скільки разів доза радіації на відкритій місцевості на висоті 1 м більша від дози радіації в укритті, тобто він показує, у скільки разів ПРОУ послаблює дію радіації, а відповідно і дозу опромінення людей.

ПРУ обладнуються у підвальних пове р хах будівель і споруд. Підвали (дерев ' яні одноповерхові будівлі) ослаблюють дозу радіації в 7 разів, а в цегельних - у 40 разів, у двоповерхових - у 100, у підвалі багатоповерхового будинку - у 800-1000 разів .

У разі потреби будуються швидкоспоруджувані ПРУ з місцевих (ліс, камінь), або промислових збірних залізобетонних елементів. Для цього копають котлован, зводять стіни і перекриття . Грунт насипають у місці прилягання перекриття до землі по всьому периметру укриття . Над перекриттям обладнують гідроізоляцію з руберойду або глини . На гідроізоляцію насипають шар грунту 60-. Під кутом до 90 град до основного приміщення обладнують вхід у вигляді герметичного тамбура, а внутрішнє обладнання ПРУ для укриття людей аналогічне обладнанню приміщень сховища . 70 см

У протирадіаційних укриттях при вході передбачається приміщення для зберігання забрудненого одягу.

Найпростіші укриття зменшують радіуси ураження людей ударною хвилею, послаблюють дію радіоактивних випромінювань та ураження світловим випромінюванням. але не забезпечують захисту від отруйних речовин і бактеріальних засобів.

Щілини - найпростіше укриття для захисту населення, які захищають від ударної хвилі, світлового випромінювання, радіаційного ураження. Є також і землянки. Щілина робиться глибиною близько Ширина землянки 2-2 м, стіни укріплюються дошками, жердинами, входи виконуються східчасті, під прямим кутом до осі щілини, і закривають дверима. Перекриття щілини роблять з накату колод, потім шар глини товщиною 10-15 см (від потрапляння дощових вод у щілину), і шар грунту 20-40 см. Зверху все це закривають дерном . Землянку будують так само, але з підлогою, опаленням, місцями для сидіння і лежання . .2,5 м

Опрацювати підручник "Захист Вітчизни. 10-11 клас" ред. М.Бака, с. 249-254.

# data[].attributes.attachment_link.title
Основи цивільного захисту. 11 клас. Тема 3/2

# data[].attributes.attachment_link.description
Інженерні споруди, призначені для укриття і тимчасового захисту людей, їх класифікація, обладнання та порядок використання. @ ознайомити з правилами розміщення й поведінки людей у сховищах при надзвичайних ситуаціях ; @ класифікацію захисних споруд, правила перебування в захисних спорудах та порядок їх використання; @ узагальнити та систематизувати знання медичних засобів індивідуального захисту; @ елементи стройової підготовки, вихід зі строю та повернення в стрій; @ виховувати морально-психологічні якості, дисциплінованість, почуття впевненості при діях в надзвичайних ситуаціях.

# data[].attributes.headline
01.02.2023 11 клас Медичні засоби індивідуального захисту

# data[].attributes.subject
01.02.2023 11 клас Медичні засоби індивідуального захисту

# data[].attributes.attachment_link.title
Основи цивільного захисту. 11 клас. Тема 3/1. Основні способи захисту населення в надзвичайних ситуаціях

# data[].attributes.attachment_link.description
Тема №3. «Основні способи захисту населення в надзвичайних ситуаціях» Заняття №1. Медичні засоби індивідуального захисту. Аптечка…

# data[].attributes.headline
08-10.02.2023 10 клас Вогнева позиція в обороні. Вимоги до вибору місця для ведення вогню і спостереження.

# data[].attributes.subject
08-10.02.2023 10 клас Вогнева позиція в обороні. Вимоги до вибору місця для ведення вогню і спостереження.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цей контент створено завдяки Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Вогнева позиція в обороні. Вимоги до вибору місця для ведення вогню і спостереження. Послідовність облаштування і маскування окопу для стрільби лежачи - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Вогнева позиція в обороні. Вимоги до вибору місця для ведення вогню і спостереження. Послідовність облаштування і маскування окопу для стрільби лежачи - Основні риси загальновійськового бою - Тактична підготовка - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Щоб краще воювати з ворогом, треба стати для нього непомітним. Чи можна це зробити і як? Як сховатися від ворожих спостерігачів?

Мистецтво ставати непомітним широко застосовують у військовій справі і називають маскуванням. Якісне маскування полягає в адаптації колірної гами відкритих ділянок тіла бійця, форм екіпірування, зброї і приладів для спостереження до навколишньої місцевості, фону, ландшафту.

Війна є одночасно і своєрідним гігантським маскарадом. На полі бою все змінює свій вигляд, колір і розміри. Бойові дії сухопутних військ ведуть, зазвичай, у різні пори року та на ділянках місцевості, де розташовані населені пункти, прокладені дороги, є ліси, річки, болота тощо. Тому бійці стараються замаскуватися під кольори місцевості.

Мета маскування - зменшення своїх утрат і завдання максимально можливої шкоди супротивнику. Бойовий досвід показав, що прихованого солдата, замаскованого на місцевості, може виявити тільки дуже уважне око досвідченого спостерігача за ледь помітними ознаками.

Особисті способи маскування призначені для введення в оману супротивника щодо реального місця перебування бійця, снайперів, розташування вогневих гнізд тощо. Зазвичай бойовий грим бійці наносять перед атакою (або під час навчальних заходів з бойової підготовки), а не в обороні, перебуваючи в окопах чи інших захисних спорудах.

Крім захисту голови бійця за допомогою шолома та його маскування, треба ще й маскувати обличчя та інші відкриті ділянки тіла, а також - одяг і зброю. Жодна частина тіла не має бути помітною на тлі навколишнього середовища. Світла шкіра обличчя та рук, що вирізняється із загальної колірної гами, дуже добре проглядається навіть неозброєним оком на великих відстанях.

Особливо важливо, щоб здалеку не було видно жодної ділянки голови, що може трапитися з незамаскованими особами. Людська шкіра потребує спеціальної маскувальної обробки, бо шкірне сало найчастіше спричиняє блиск шкіри на певних ділянках обличчя, а особливо на чолі та носі, незалежно від природного кольору шкіри. Можна замаскувати обличчя під пов'язкою або спеціальною маскою, але це створює суттєві незручності. Тому військовослужбовці найчастіше використовують бойовий грим, тобто розфарбовують шкіру обличчя, шиї, зокрема і її задню ділянку, руки та кисті, щоб приховати світлий тон шкіри.

Маскування ж для снайпера - це узагалі запорука захисту самого його життя; і воно використовується ним у бою, щоб не бути поміченим і знищеним супротивником.

Бойовий, або військовий грим. Раніше військовики використовували як грим на обличчя суміш золи, яку змішували з ґрунтом або ж травою, найчастіше покривали його повністю. Хоча такий спосіб маскування і завжди доступний, але не дуже зручний. Крім того, золу не так просто відмити зі шкіри, а суміш її з соком трави може навіть спричинити алергію або серйозні опіки шкіри, через дію соків отруйних трав.

Тому розроблені та випускаються в різних формах і з безліччю колірних відтінків багатьма фірмами спеціальні маскувальні фарби для шкіри обличчя та інших ділянок тіла, які широко використовують під час бойових дій. Вони безпечні, тому що складаються з натуральних компонентів, досить легко змиваються і не спричиняють алергію, що дає змогу їх використовувати будь-якому бійцю без загрози виникнення алергії. Найпоширеніші кольори, що застосовують для нанесення гриму влітку, - зелений, коричневий, темно-синій (майже чорний) і темно-бордовий.

Маскувальні фарби (військовий грим) виробляють у трьох формах: * крем-фарба; * фарба-спрей; * паста.

Фарба, яку виробляють у формі крему, має середню густину певного кольору. її наносять на обличчя та шию зазвичай руками. Витрата фарби може бути значною через те, що за допомогою рук непросто наносити склад тонким шаром. Тримається таке маскування доволі довго. Змити грим можна за допомогою звичайного мила. Містяться маскувальні крем-фарби або в тубах, або у невеликих баночках. Надійніше зберігається виріб у тубі, яка щільно закручена, тому фарба не проливається, а у банках зазвичай немає такої щільної герметизації.

Маскувальна фарба у формі спрею міститься у балонах різного об'єму. її наносять за допомогою спеціального розпилювача, яким забезпечений кожен балон. Недоліками її є те, що під час розпилювання є ризик потрапляння в очі, що дуже небажано, а також сам балон досить об'ємний і не зручний для носіння при собі.

Третій вид гриму - маскувальна паста, яка має консистенцію густішу за крем, тому її складніше наносити. Але тримається такий грим на обличчі набагато довше від крему та спрею.

Нанесення бойового гриму. Для нанесення гриму використовують спеціальну маскувальну водостійку фарбу, яка за кольором підходить під тип місцевості та близька до фону довкілля. Малюнок і його колір необхідно обирати так, щоб він зливався з навколишніми рослинністю і тінню. Наприклад, улітку в лісі ділянки шиї, кисті рук і руки доцільно розфарбовувати під колір листя і гілок, тобто у світлі й темно-зелені кольори. Білий і сірий кольори ліпше застосовувати на засніженій місцевості, а пісочний і світло-коричневий - у випаленому спекою степу або пустелі. Не можна наносити яскраві кольори, що будуть помітні на загальному тлі як неприродні плями.

Різновиди малюнків на лиці можуть варіюватися від несиметричних смуг через все обличчя до великих плям. Як засвідчила практика, найкраще використовувати комбінацію і смуг, і плям.

Накладати на обличчя бойовий маскувальний грим краще в парі: накладаючи грим самому собі, легко залишити незагримованими важливі ділянки, наприклад задню поверхню вух та шиї.

Зазвичай грим наносять послідовно. Треба починати наносити достатньо гриму зі світло-коричневої фарби у заглиблення обличчя, зокрема на ділянки навколо очей, потім на скронях і вилицях, під носом та нижньою губою, а на решту ділянок - темніші.

Зокрема, такі виступаючі частини голови, як чоло, вилиці, ніс, щоки, вуха і підборіддя, потрібно зафарбовувати темними кольорами. Це маскує світлі ділянки обличчя і робить розпливчатими його риси.

Далі симетрично розфарбовують ділянки в напрямку від носа на щоки, підборіддя та чоло й куточки губ, які відбивають світло, а у спеку на них рясно виступає піт. Грим на відкриті ділянки тіла потрібно наносити широкими непаралельними діагоналями темно-зеленого або чорного кольору, починаючи від чола і скронь. Завдяки цьому стають непомітними вертикальні і горизонтальні лінії очей, носа і рота.

Потім пальцями в напрямку від очей до шиї потрібно розтерти всі пофарбовані ділянки для рівномірного переходу кольорів один в одного (іл. 27.1). За можливості й кінцівки покривають гримом так, щоб уникнути однотонності та ритмічності смуг. На ці ділянки треба наносити фарбу чорного кольору, але не занадто темного, ліпше деревним вугілля, яке не розпливається від поту та води.

Під час бойових дій у жаркому кліматі треба грим наносити в такий же спосіб і на усі інші відкриті ділянки тіла.

За відсутності фарб спеціального військового гриму його можна наносити підручними засобами.

Для змивання гриму потрібно досить багато води, можна також використати вологі серветки.
Іл. 27.1. Військовий грим жінки-військовослужбовця
Маскування зброї. Маскуванню (фарбуванню) під фон місцевості підлягають також озброєння, техніка і споруди.

Особиста зброя є головним предметом, який необхідно особливо ретельно маскувати, тому що її правильні, геометричні деталі мають неприродний вигляд на тлі природи і демаскують бійця.

Але камуфлювати (маскувати) зброю треба обережно, щоб це не вплинуло на її роботу, чистоту огляду. Не можна допустити, щоб елементи камуфляжу торкалися групи затвора. Камуфляжна сітка відповідного кольору надягається на приклад і ремінь (та оптичний приціл у снайперської зброї), потім, щоб приховати її характерний обрис, надівають сітку з обробкою. Приклад і ствол зброї бажано забарвити під колір відповідної місцевості, наприклад пустельної або засніженої. Антабки і карабінчики необхідно обов'язково обмотати тканиною, щоб вони не блищали та не цокали. Є снайперська зброя зі спеціальним покриттям проти відблисків у колірних гамах під тип місцевості.

Для маскування особистої зброї залежно від типу місцевості та пори року можна використовувати чохол з тканини або обмотку нерухомих частин зброї спеціальною еластичною термостійкою камуфльованою стрічкою з бавовняної тканини багаторазового використання (іл. 27.2), допускається маскування камуфльованою тканиною, стрічкою з медичної косинки або мішковини (іл. 27.3). Еластична стрічка клеїть сама до себе, тому не залишає слідів на зброї.
Іл. 27.2. Самоклейна камуфляжна стрічка Іл. 27.3. Обмотка нерухомих частин зброї камуфльованою тканиною
Узимку особисту зброю обмотують білою стрічкою або звичайним медичним білим бинтом. Його потрібно намотувати у два шари. Ствол треба обмотувати щільно по всій довжині та обов'язково маскувати всі металеві й дерев'яні деталі. Після ретельного обгортання деталей зброї, потрібно підігнати фрагменти маскування й закріпити їх мотузком або шпагатом. Кінець бинта ретельно зав'язують звичайним медичним вузлом так, щоб ніщо не сповзало.

Узимку обов'язково маскують і темно-зелений ремінь зброї, тому що зелений колір узимку також, як і чорний, є неприродним та демаскуючим (іл. 27.4; іл. 27.5). Оголені кисті рук бійця (снайпера) теж демаскують його. їх маскують надяганням звичайних бавовняних рукавичок або рукавиць, у яких потрібно на правій рукавичці для вказівного пальця обрізувати кінчик матеріалу (на рукавиці робиться проріз для нього), щоб можна було стріляти (іл. 27.6).

Іноді стрілецьку зброю додатково обшивають обривками маскувальної мережі або шматками мішковини, розрізаними на тонкі смуги і забарвленими під колір місцевості. Мішковина не шелестить від вітру і під час руху через кущі в лісистій місцевості, тому є зручним матеріалом.

Не можна використовувати синтетичні матеріали: вони плавляться на розжареному від стрільби металі. Магазин зброї теж треба обмотати смужкою лейкопластиря, який потрібно забарвити під колір місцевості.
Іл. 27.4. Зимове маскування Іл. 27.5. Замаскований автомат узимку Іл. 27.6. Рукавиця з прорізом для вказівного пальця стрільця
Деколи замість гриму можна використовувати маску, наприклад балістичну. Вони маскують обличчя та захищають очі від осколків і уламків, які утворюються внаслідок детонації вибухівки та інших вибухових пристроїв; різноманітних загроз штучного та природного походження, зокрема від ультрафіолетового випромінення.

У 2017 р. МО України закупило перші 20 000 масок (іл. 27.7). Маскують обличчя і спеціальна маска та балаклава з гладкофарбованого трикотажного кулірного полотна (кулір - найтонше трикотажне полотно з бавовни) захисного, оливкового, синього кольору або камуфльована (використання затверджено наказом Міністерства оборони України 18 липня 2017 р. № 370) (іл. 27.8).

Можна і самому бійцю виготовити маску у вигляді трафарету із зеленої напівшерстяної тканини з прорізами для очей і обшити кошлатим матеріалом та прикріпити на гумках на голові. Крім того, така маска оберігатиме його обличчя від комарів, що особливо важливо під час бою та для снайпера (іл. 27.9).
Іл. 27.7. Балістична маска "Кіборг" Іл. 27.8. Спеціальна маска (а) і балаклава (б) Іл. 27.9. Саморобна маска
1. Що означає поняття "маскування"? У чому полягає якісне маскування?

2. Коли зазвичай бійцям потрібно наносити бойовий грим?

3. Чим наносять грим і які кольори застосовують для маскування влітку?

4. Як треба наносити бойовий грим? Чим можна наносити військовий грим за відсутності спеціальних фарб? Що можна використовувати для маскування замість нанесення гриму?

5. Чому солдату необхідно особливо ретельно маскувати особисту зброю?

6. Що можна використовувати для маскування особистої зброї залежно від типу місцевості та пори року?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Нанесення гриму. Маскування зброї - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Щоб краще воювати з ворогом, треба стати для нього непомітним. Чи можна це зробити і як? Як сховатися від ворожих спостерігачів? Мистецтво ставати непомітним широко застосовують у військовій справі і називають маскуванням. Якісне маскування полягає в адаптації колірної гами відкритих ділянок тіла бійця, форм екіпірування, зброї і приладів для спостереження до навколишньої місцевості, фону, ландшафту.

# data[].attributes.headline
01.02.2023 10 клас Використання укриття на полі бою та рельєфності поверхні землі

# data[].attributes.subject
01.02.2023 10 клас Використання укриття на полі бою та рельєфності поверхні землі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Пригадайте, чи виконували ви колись такі вправи, як переповзання - щільне, напівкарачки, по-пластунськи? За яких обставин це було?

Досвід ООС вносить корективи в підготовку солдата. їх навчають всього того, що раніше входило в систему навчання бійців спеціальних підрозділів, розвідників тощо.

Окрім уміння влучно стріляти, треба вчитися орієнтуватися на місцевості, маскуватися й вибирати маршрут, пересуватися, використовувати укриття на полі бою та рельєфність поверхні землі.
Прийоми і основні способи пересування солдата в бою на різній місцевості під час дій у пішому порядку:
* переповзання (напівкарачки, на боці, по-пластунськи);

* перехід;

* перебігання.

Спосіб пересування залежить від наявності укриттів на полі бою та рельєфу місцевості, щільності вогню супротивника та відстані до нього й від інших умов. Зазвичай атакують перебігаючи - прискореним кроком або бігом, а переповзання застосовують для прихованого зближення із супротивником.

Перед початком пересування особовий склад має поставити зброю на запобіжник за командою "Запобіжник - СТАВ!" або самостійно.

Переповзання застосовують для непомітного наближення до супротивника і прихованого подолання ділянок місцевості, що мають незначні укриття, нерівності рельєфу та перебувають під спостереженням або обстрілом супротивника. Залежно від обстановки, рельєфу місцевості й вогню переповзання проводять на напівкарачках, на боці та по-пластунськи. Після отримання попередньої команди щодо руху спочатку той, хто переповзає, має намітити шлях пересування і приховані місця для зупинок на перепочинок, а за командою для виконання - переповзти одним із зазначених способів.

Для переповзання напівкарачки треба встати на коліна й опертися на передпліччя або на кисті рук. Підтягти зігнуту праву (ліву) ногу під груди, одночасно ліву (праву) руку витягнути вперед. Пересунути тіло вперед до повного випрямлення правої (лівої) ноги, одночасно підтягаючи під себе іншу зігнуту ногу, і, витягаючи іншу руку, продовжувати рух у тому ж порядку. Зброю тримати: при опорі на передпліччя - так само, як і при переповзанні по-пластунськи; при опорі на кисті рук - у правій руці (іл. 26.1).
Іл. 26.1. Переповзання напівкарачки Іл. 26.2. Переповзання на боці Іл. 26.3. Переповзання по-пластунськи
Для переповзання на боці - лягти на лівий бік, підтягти вперед ліву ногу, зігнуту в коліні, опертися на передпліччя лівої руки, правою ногою упертися каблуком у землю якомога ближче до себе; розгинаючи праву ногу, пересунути тіло вперед, не змінюючи положення, продовжувати рух у тому ж порядку. Зброю тримати правою рукою, поклавши її на стегно лівої ноги (іл. 26.2).

Для переповзання по-пластунськи треба лягти, притиснувшись до землі, правою рукою взяти зброю за ремінь біля верхньої антабки (щоб ствол не втикався у поверхню місцевості) і покласти його на передпліччя правої руки. Підтягти праву (ліву) ногу й одночасно витягнути ліву (праву) руку якомога далі, відштовхуючись зігнутою ногою, пересунутися вперед, підтягти іншу ногу, витягнути іншу руку і продовжувати рух у тому самому порядку. Під час переповзання голову високо піднімати не слід (іл. 26.3).

Переповзання застосовуються для непомітного наближення до супротивника і прихованого подолання ділянок місцевості, що мають незначні укриття, нерівності рельєфу й перебувають під спостереженням або обстрілом супротивника. За попередньою командою той, хто переповзає, має намітити шлях пересування та приховані місця для зупинок на перепочинок, а за командою для виконання - переповзти одним із зазначених способів.

Перехід відбувається прискореним кроком (іл. 26.4), перебігання - у повний зріст або пригнувшись (іл. 26.5) короткими перебіжками. Положення зброї під час перебігання - за вибором того, хто перебігає (26.6).
Іл. 26.4. Пересування прискореним кроком Іл. 26.5. Пересування пригнувшись Іл. 26.6. Положення зброї під час руху пришвидшеним кроком: а - без використання ременя; б - з використанням ременя
Довжина перебігання між зупинками для перепочинку залежить від рельєфу місцевості та вогню супротивника й у середньому має сягати 20-40 кроків. Що більш відкрита місцевість і сильніший вогонь супротивника, то швидшою та коротшою має бути перебіжка. На місці зупинки той, хто перебігає, з розбігу лягає і відповзає трохи вбік, а досягнувши вказаного місця, готується до ведення вогню з метою прикриття просування решти солдат свого підрозділу.

Відділення, групи або окремі солдати, що залишилися на місці, а також ті, що висунулися після перебіжки на вказаний рубіж, вогнем підтримують тих, хто перебігає. Бігом можна подолати окремі ділянки місцевості (повільно, у середньому темпі чи швидко).

Повільний біг застосовують на довгих дистанціях. Корпус нахиляють уперед дещо більше, ніж під час ходьби. Темп бігу - 150-165 кроків/хв за довжини кроку 70-90 см.

Біг у середньому темпі відбувається вільним маховим кроком. Корпус при цьому тримають з невеликим нахилом уперед. Темп бігу - 165-180 кроків/хв, довжина кроку - 85-90 см.

Швидкий біг застосовують під час перебіжок, вибігання з укриття до бойових і транспортних машин, при розгоні перед подоланням перешкод. Корпус нахиляють уперед більше, ніж під час бігу в середньому темпі, а відштовхування ногою та рух руками проводять енергійно. Темп - 180-200 кроків/хв, довжина кроку - 120-150 см.

Перебігання застосовують для швидкого зближення із супротивником на відкритій місцевості (іл. 26.7). Для перебігання з положення лежачи необхідно спочатку поставити зброю на запобіжник. Під час руху бігом, прискореним кроком і при перебіжках зброя утримується однією або двома руками, як зручніше.
Іл. 26.7. Перебігання Іл. 26.8. Відкочування вбік Іл. 26.9. Готовність ведення вогню
За підготовчою командою визначити шлях руху і приховане місце зупинки, потім за виконавчою командою швидко схопитися і стрімко перебігти в визначене місце. На місці зупинки з розгону лягти на землю та відразу відповзти (відкотитися) трохи вбік (іл. 26.8), а досягнувши вказаного в команді місця, крім того, підготуватися до ведення вогню (іл. 26.9).

Достатньо зблизившись із супротивником, як правило, доводиться використовувати дуже короткі перебігання, щоб утруднити супротивнику прицілювання.

Якщо супротивник веде прицільний вогонь, то потрібно переміщатися так, щоб не дати йому пристрілятися. Якщо в такій ситуації просто впасти на рівному місці, то це означає перетворитися в гарну мішень і загинути.

Перебуваючи під спостереженням супротивника, перед перебіганням необхідно визначитися, за який проміжок часу можна пробігти до першого прицільного пострілу супротивника.

Найліпший спосіб переміщення на полі бою - пересування від укриття до укриття. Навіть на рівній місцевості є невеликі нерівності, піднесення і западини, а під час бою з'являться воронки після вибухів мін та снарядів. їх можна використовувати як укриття під час пересування. Солдату потрібно перед переходом в атаку подумки пройти шлях, який йому доведеться подолати, щоб наблизитися до супротивника. Тобто прокласти на полі уявну доріжку, намітивши на ній місця зупинок для перепочинку

Якщо весь шлях так розмітити неможливо, то потрібно спланувати відрізки хоча б для кількох найближчих перебігань. Падати краще не за укриття, а поруч із ним і відтак заповзати за нього або перед початком нового перебігання відповзати від укриття. Ліпше робити і те, й інше. Залишати укриття потрібно іншим шляхом, а не з того, яким укриття було досягнуто. Так потрібно робити, щоб ворог не міг визначити, звідки боєць почне рух, а відповідно не міг би заздалегідь навести в це місце свою зброю.

Використовувати принцип "від укриття до укриття" потрібно в розумних межах. Не варто його дотримувати, коли супротивник несподівано відкриває вогонь. У такій ситуації, можливо, і 10 м пробігти буде небезпечно, краще відразу впасти.

Використання укриття на полі бою та рельєфності поверхні землі. Щоб уберегтися від вогневого ураження, а особливо від ворожого снайпера, солдату треба навчитися основам природного маскування - уміло пристосовуватися до місцевості, використовувати її маскувальні властивості.

Найнадійніший засіб - це заритися в землю і стати непомітним, маловразливим. Але щоб стати зовсім непомітним, потрібно використовувати природні чи технічні засоби і особливо місцеві підручні матеріали: гілки, дерева, солому, верхній шар ґрунту, дери, сніг - усе те, що є поблизу від замаскованого об'єкта. Нерівності рельєфу і дрібні складки - це лощини, яри, горби, канави, ями, воронки; місцеві предмети - гаї, чагарники, сади, будівлі, посіви надійно укривають від повітряного і наземного спостереження супротивника. Що більше на місцевості складок, різних предметів, різноманітної рослинності, то строкатіше її тло і тим легше сховатися від спостереження супротивника.

Особливо добре маскує рослинний покрив. Щоб скористатися маскувальними властивостями місцевості, її оцінюють щодо забарвлення і, відповідно, визначають характер маскування, які підручні матеріали необхідно взяти і як їх застосувати.

Утім, якщо висота рослинного покриву мала або якась ділянка місцевості не має укриттів, а тільки маскує від спостереження, або позиція супротивника вже дуже близька, слід завмирати після падіння і особливо уникати рухів головою, які добре помітні.

Якщо з будь-яких причин солдату надійшла команда зупинитися, то не потрібно відразу припиняти рух у тому місці, де вона застала, а потрібно зайняти найближче укриття, зручне для можливого ведення вогню і подальшого пересування.

У пошуках безпечного місця не бажано користуватися очевидними і легкодоступними укриттями. Супротивник насамперед стріляє в очевидні укриття. Більше того, він може спеціально обладнати їх, щоб заманити і знищити там атакуючих.

Ліси - найкращі місця для таємного пересування, тому що дерева обмежують діапазон спостереження із землі, а листяний покрив приховує від повітряної розвідки. І навпаки, відкрита місцевість є найбільш небезпечною.

1. Назвіть прийоми й способи пересування на місцевості під час дій у пішому порядку

2. Що треба зробити солдату зі зброєю перед початком пересування?

3. Як треба здійснювати переповзання: а) напівкарачки; б) на боці; в) по-пластунськи?

4. Коли використовують і як здійснюють солдати різні види бігу?

5. Що треба робити солдату на місці кожної зупинки під час перебігання?

6. Який найкращий спосіб переміщення на полі бою? Як його слід здійснювати?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Пересування одиночного бійця на полі бою. Використання укриття на полі бою та рельєфності поверхні землі - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Пересування одиночного бійця на полі бою. Використання укриття на полі бою та рельєфності поверхні землі - Основні риси загальновійськового бою - Тактична підготовка - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Пригадайте, чи виконували ви колись такі вправи, як переповзання - щільне, напівкарачки, по-пластунськи? За яких обставин це було?

Досвід ООС вносить корективи в підготовку солдата. їх навчають всього того, що раніше входило в систему навчання бійців спеціальних підрозділів, розвідників тощо.

Окрім уміння влучно стріляти, треба вчитися орієнтуватися на місцевості, маскуватися й вибирати маршрут, пересуватися, використовувати укриття на полі бою та рельєфність поверхні землі.
Прийоми і основні способи пересування солдата в бою на різній місцевості під час дій у пішому порядку:
* переповзання (напівкарачки, на боці, по-пластунськи);

* перехід;

* перебігання.

Спосіб пересування залежить від наявності укриттів на полі бою та рельєфу місцевості, щільності вогню супротивника та відстані до нього й від інших умов. Зазвичай атакують перебігаючи - прискореним кроком або бігом, а переповзання застосовують для прихованого зближення із супротивником.

Перед початком пересування особовий склад має поставити зброю на запобіжник за командою "Запобіжник - СТАВ!" або самостійно.

Переповзання застосовують для непомітного наближення до супротивника і прихованого подолання ділянок місцевості, що мають незначні укриття, нерівності рельєфу та перебувають під спостереженням або обстрілом супротивника. Залежно від обстановки, рельєфу місцевості й вогню переповзання проводять на напівкарачках, на боці та по-пластунськи. Після отримання попередньої команди щодо руху спочатку той, хто переповзає, має намітити шлях пересування і приховані місця для зупинок на перепочинок, а за командою для виконання - переповзти одним із зазначених способів.

Для переповзання напівкарачки треба встати на коліна й опертися на передпліччя або на кисті рук. Підтягти зігнуту праву (ліву) ногу під груди, одночасно ліву (праву) руку витягнути вперед. Пересунути тіло вперед до повного випрямлення правої (лівої) ноги, одночасно підтягаючи під себе іншу зігнуту ногу, і, витягаючи іншу руку, продовжувати рух у тому ж порядку. Зброю тримати: при опорі на передпліччя - так само, як і при переповзанні по-пластунськи; при опорі на кисті рук - у правій руці (іл. 26.1).
Іл. 26.1. Переповзання напівкарачки Іл. 26.2. Переповзання на боці Іл. 26.3. Переповзання по-пластунськи
Для переповзання на боці - лягти на лівий бік, підтягти вперед ліву ногу, зігнуту в коліні, опертися на передпліччя лівої руки, правою ногою упертися каблуком у землю якомога ближче до себе; розгинаючи праву ногу, пересунути тіло вперед, не змінюючи положення, продовжувати рух у тому ж порядку. Зброю тримати правою рукою, поклавши її на стегно лівої ноги (іл. 26.2).

Для переповзання по-пластунськи треба лягти, притиснувшись до землі, правою рукою взяти зброю за ремінь біля верхньої антабки (щоб ствол не втикався у поверхню місцевості) і покласти його на передпліччя правої руки. Підтягти праву (ліву) ногу й одночасно витягнути ліву (праву) руку якомога далі, відштовхуючись зігнутою ногою, пересунутися вперед, підтягти іншу ногу, витягнути іншу руку і продовжувати рух у тому самому порядку. Під час переповзання голову високо піднімати не слід (іл. 26.3).

Переповзання застосовуються для непомітного наближення до супротивника і прихованого подолання ділянок місцевості, що мають незначні укриття, нерівності рельєфу й перебувають під спостереженням або обстрілом супротивника. За попередньою командою той, хто переповзає, має намітити шлях пересування та приховані місця для зупинок на перепочинок, а за командою для виконання - переповзти одним із зазначених способів.

Перехід відбувається прискореним кроком (іл. 26.4), перебігання - у повний зріст або пригнувшись (іл. 26.5) короткими перебіжками. Положення зброї під час перебігання - за вибором того, хто перебігає (26.6).
Іл. 26.4. Пересування прискореним кроком Іл. 26.5. Пересування пригнувшись Іл. 26.6. Положення зброї під час руху пришвидшеним кроком: а - без використання ременя; б - з використанням ременя
Довжина перебігання між зупинками для перепочинку залежить від рельєфу місцевості та вогню супротивника й у середньому має сягати 20-40 кроків. Що більш відкрита місцевість і сильніший вогонь супротивника, то швидшою та коротшою має бути перебіжка. На місці зупинки той, хто перебігає, з розбігу лягає і відповзає трохи вбік, а досягнувши вказаного місця, готується до ведення вогню з метою прикриття просування решти солдат свого підрозділу.

Відділення, групи або окремі солдати, що залишилися на місці, а також ті, що висунулися після перебіжки на вказаний рубіж, вогнем підтримують тих, хто перебігає. Бігом можна подолати окремі ділянки місцевості (повільно, у середньому темпі чи швидко).

Повільний біг застосовують на довгих дистанціях. Корпус нахиляють уперед дещо більше, ніж під час ходьби. Темп бігу - 150-165 кроків/хв за довжини кроку 70-90 см.

Біг у середньому темпі відбувається вільним маховим кроком. Корпус при цьому тримають з невеликим нахилом уперед. Темп бігу - 165-180 кроків/хв, довжина кроку - 85-90 см.

Швидкий біг застосовують під час перебіжок, вибігання з укриття до бойових і транспортних машин, при розгоні перед подоланням перешкод. Корпус нахиляють уперед більше, ніж під час бігу в середньому темпі, а відштовхування ногою та рух руками проводять енергійно. Темп - 180-200 кроків/хв, довжина кроку - 120-150 см.

Перебігання застосовують для швидкого зближення із супротивником на відкритій місцевості (іл. 26.7). Для перебігання з положення лежачи необхідно спочатку поставити зброю на запобіжник. Під час руху бігом, прискореним кроком і при перебіжках зброя утримується однією або двома руками, як зручніше.
Іл. 26.7. Перебігання Іл. 26.8. Відкочування вбік Іл. 26.9. Готовність ведення вогню
За підготовчою командою визначити шлях руху і приховане місце зупинки, потім за виконавчою командою швидко схопитися і стрімко перебігти в визначене місце. На місці зупинки з розгону лягти на землю та відразу відповзти (відкотитися) трохи вбік (іл. 26.8), а досягнувши вказаного в команді місця, крім того, підготуватися до ведення вогню (іл. 26.9).

Достатньо зблизившись із супротивником, як правило, доводиться використовувати дуже короткі перебігання, щоб утруднити супротивнику прицілювання.

Якщо супротивник веде прицільний вогонь, то потрібно переміщатися так, щоб не дати йому пристрілятися. Якщо в такій ситуації просто впасти на рівному місці, то це означає перетворитися в гарну мішень і загинути.

Перебуваючи під спостереженням супротивника, перед перебіганням необхідно визначитися, за який проміжок часу можна пробігти до першого прицільного пострілу супротивника.

Найліпший спосіб переміщення на полі бою - пересування від укриття до укриття. Навіть на рівній місцевості є невеликі нерівності, піднесення і западини, а під час бою з'являться воронки після вибухів мін та снарядів. їх можна використовувати як укриття під час пересування. Солдату потрібно перед переходом в атаку подумки пройти шлях, який йому доведеться подолати, щоб наблизитися до супротивника. Тобто прокласти на полі уявну доріжку, намітивши на ній місця зупинок для перепочинку

Якщо весь шлях так розмітити неможливо, то потрібно спланувати відрізки хоча б для кількох найближчих перебігань. Падати краще не за укриття, а поруч із ним і відтак заповзати за нього або перед початком нового перебігання відповзати від укриття. Ліпше робити і те, й інше. Залишати укриття потрібно іншим шляхом, а не з того, яким укриття було досягнуто. Так потрібно робити, щоб ворог не міг визначити, звідки боєць почне рух, а відповідно не міг би заздалегідь навести в це місце свою зброю.

Використовувати принцип "від укриття до укриття" потрібно в розумних межах. Не варто його дотримувати, коли супротивник несподівано відкриває вогонь. У такій ситуації, можливо, і 10 м пробігти буде небезпечно, краще відразу впасти.

Використання укриття на полі бою та рельєфності поверхні землі. Щоб уберегтися від вогневого ураження, а особливо від ворожого снайпера, солдату треба навчитися основам природного маскування - уміло пристосовуватися до місцевості, використовувати її маскувальні властивості.

Найнадійніший засіб - це заритися в землю і стати непомітним, маловразливим. Але щоб стати зовсім непомітним, потрібно використовувати природні чи технічні засоби і особливо місцеві підручні матеріали: гілки, дерева, солому, верхній шар ґрунту, дери, сніг - усе те, що є поблизу від замаскованого об'єкта. Нерівності рельєфу і дрібні складки - це лощини, яри, горби, канави, ями, воронки; місцеві предмети - гаї, чагарники, сади, будівлі, посіви надійно укривають від повітряного і наземного спостереження супротивника. Що більше на місцевості складок, різних предметів, різноманітної рослинності, то строкатіше її тло і тим легше сховатися від спостереження супротивника.

Особливо добре маскує рослинний покрив. Щоб скористатися маскувальними властивостями місцевості, її оцінюють щодо забарвлення і, відповідно, визначають характер маскування, які підручні матеріали необхідно взяти і як їх застосувати.

Утім, якщо висота рослинного покриву мала або якась ділянка місцевості не має укриттів, а тільки маскує від спостереження, або позиція супротивника вже дуже близька, слід завмирати після падіння і особливо уникати рухів головою, які добре помітні.

Якщо з будь-яких причин солдату надійшла команда зупинитися, то не потрібно відразу припиняти рух у тому місці, де вона застала, а потрібно зайняти найближче укриття, зручне для можливого ведення вогню і подальшого пересування.

У пошуках безпечного місця не бажано користуватися очевидними і легкодоступними укриттями. Супротивник насамперед стріляє в очевидні укриття. Більше того, він може спеціально обладнати їх, щоб заманити і знищити там атакуючих.

Ліси - найкращі місця для таємного пересування, тому що дерева обмежують діапазон спостереження із землі, а листяний покрив приховує від повітряної розвідки. І навпаки, відкрита місцевість є найбільш небезпечною.

1. Назвіть прийоми й способи пересування на місцевості під час дій у пішому порядку

2. Що треба зробити солдату зі зброєю перед початком пересування?

3. Як треба здійснювати переповзання: а) напівкарачки; б) на боці; в) по-пластунськи?

4. Коли використовують і як здійснюють солдати різні види бігу?

5. Що треба робити солдату на місці кожної зупинки під час перебігання?

6. Який найкращий спосіб переміщення на полі бою? Як його слід здійснювати?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Пересування одиночного бійця на полі бою. Використання укриття на полі бою та рельєфності поверхні землі - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Пересування одиночного бійця на полі бою. Використання укриття на полі бою та рельєфності поверхні землі - Основні риси загальновійськового бою - Тактична підготовка - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тема №4. "Основи рятувальних та інших невідкладних робіт"
Заняття №1.2. Характерні види рятувальних робіт. Організація і проведення рятувальних та інших невідкладних робіт на промислових об'єктах та в осередках ураження. Поняття про дегазацію, дезактивацію та дезінфекцію. Порядок та способи їх проведення. Особиста гігієна в умовах радіаційного, хімічного та біологічного зараження. Знезаражувальні речовини і розчини. Санітарна обробка. Порядок та способи проведення

@ ознайомити з порядком організації та проведення рятувальних та інших невідкладних робіт, з проведенням рятувальних робіт в осередках ураження, з ліквідацією наслідків зараження ;

@ види, обсяги, прийоми та способи рятувальних робіт; поняття "санітарна обробка" та порядок проведення дегазації, дезактивації та дезінфекції;

@ узагальнити та систематизувати знання про евакуацію;

@ виховувати ініціативність, сміливість, рішучість у діях із рятувальних робіт.

Базові поняття та терміни: види евакуації, принципи та способи евакуації,підготовка та проведення евакуації з небезпечних районів.

П.1. Основи рятувальних та інших невідкладних робіт.

- це організована за єдиним планом діяльність органів влади і управління, сил цивільної оборони задля рятування та надання в короткий термін усебічної допомоги населенню, що опинилося в осередках ураження, районах стихійних лих, а також запобігання подальших руйнувань і втрат, забезпечення життєдіяльності населення, господарських об'єктів і безпечного проведення подальших робіт.

Рятувальні та інші невідкладні роботи в осередках ураження проводяться з метою рятування людей і надання допомоги ураженим, локалізації аварій і створення умов для наступного проведення відновлювальних робіт.

Вони проводяться одночасно.

* пошук і діставання людей з-під завалів, зруйнованих, пошкоджених, палаючих будівель, завалених сховищ та інших споруд, з осередків радіоактивного та хімічного ураження, із зон сильного задимлення, катастрофічного затоплення;

* надання першої медичної допомоги, вивіз уражених з осередків ураження в медичні формування та заклади, надання першої лікарської допомоги та евакуація їх до лікарні;

* розвідка маршрутів руху та ділянок (об'єктів) робіт;

* локалізація та гасіння пожеж на маршрутах руху та ділянках (об'єктах) робіт;

* подання повітря в завалені захисні споруди з пошкодженою фільтровентиляційною системою;

* вивіз населення з небезпечних місць до безпечних районів;

* санітарна обробка людей, спецобробка техніки та майна і знезараження одягу;

* дегазація, дезактивація техніки, транспорту та засобів захисту;

* знезараження території та споруд, продуктів харчування, харчової сировини, води та фуражу.

* прокладання колонних шляхів і проїздів у завалах і на заражених ділянках;

* локалізація аварій, що загрожують життю людей або призводять до вибухів, пожеж, додаткових руйнувань і уражень, забезпечення необхідних умов для відновлювання діяльності об'єктів;

* укріплення або завалення конструкцій, що загрожують обвалом і перешкоджають безпечному руху і веденню рятувальних робіт;

* локалізація аварій на газових, енергетичних, водопровідних, каналізаційних і технологічних мережах для забезпечення проведення рятувальних робіт;

* ремонт і відновлення ушкоджених та зруйнованих ліній зв'язку й електромереж із метою забезпечення рятувальних робіт.

Ремонт і відновлення пошкоджених захисних споруд для захисту від можливих повторних ядерних ударів агресора.

Рятувальні та інші невідкладні роботи характеризуються великим обсягом та обмеженістю часу на їхнього проведення, складністю обставин і великим напруженням сил усього особового складу. Вони проводитимуться в умовах руйнувань, пожеж, зараження атмосфери та місцевості, затоплення території та під впливом інших несприятливих умов та обставин.

Для проведення рятувальних та інших невідкладних робіт утримуються в готовності до дії сили цивільної оборони. Крім того, на випадок необхідності залучаються інші сили, незалежно від їх відомчої належності (військові підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ) та добровільні рятівні сили. В окремих випадках може здійснюватися цілеспрямована мобілізація осіб, що знаходяться в запасі.

Рятувальні та інші невідкладні роботи проводяться безперервно вдень і вночі за будь-яких погодних умов до повного їхнього завершення. Безперервність робіт досягається вчасним нарощуванням зусиль, умілим маневруванням силами та засобами, вчасною заміною підрозділів, повним забезпеченням їх матеріальними засобами, швидким ремонтом і налагодженням пошкодженої техніки.

Способи, прийоми та послідовність проведення рятувальних та інших невідкладних робіт визначаються залежно від обставин, які склалися в осередку ураження (характеру руйнувань будівель і споруд, пожеж, аварій на комунально-енергетичних мережах, ступенів радіоактивного та хімічного зараження, погодних умов та ін.), а також наявності сил і засобів для проведення робіт.

П.2. Порядок проведення рятувальних та інших невідкладних робіт.

* оповіщення населення про аварію і постійне його інформування про наявну обстановку та порядок дій у цих умовах;

* використання засобів колективного й індивідуального захисту;

* організація дозиметричного контролю;

* проведення йодної профілактики населення, що опинилося в зоні радіоактивного зараження;

* уведення обмеженого перебування населення на відкритій місцевості (режими радіаційного захисту);

* здійснення евакуації населення (за розпорядженням Уряду) та інші заходи.

Після евакуації населення приступають до дезактивації території і техніки.

При аварії на хімічно небезпечних районах із викидом (виливом) сильнодіючих отруйних речовин негайно оповіщаються робітники, службовці та населення, які опинилися в зоні зараження і в районах, яким загрожує небезпека зараження. Висилається радіаційна, хімічна і медична розвідка для уточнення місця, часу, типу та концентрації сильнодіючих отруйних речовин, визначення межі осередку ураження (зони зараження) та напрямку розповсюдження зараженого повітря. Готуються формування для проведення рятувальних робіт. На підставі даних, отриманих від розвідки та інших джерел, начальник цивільної оборони об'єкта приймає рішення, особисто організовує проведення рятувальних робіт і заходів щодо ліквідації хімічного зараження.

В осередку хімічного ураження, перш за все, надається допомога потерпілим (ураженим), проводиться відбір за складністю поранення та організовується евакуація в медичні установи. Осередок ураження оточується, здійснюється знезараження місцевості, транспорту, споруд, а також санітарна обробка особового складу формувань і населення. Передусім надягаються протигази на уражених, їм надається перша медична допомога, вводячи антидоти.

В осередку бактеріологічного (біологічного) ураження роботи здійснюються за рішенням старшого начальника. Роботами щодо ліквідації бактеріологічного осередку керує начальник цивільної оборони об'єкта, а організацією та проведенням медичних заходів - начальник медичної служби.

* бактеріологічна розвідка та індикація бактеріальних засобів;

* карантинний режим або обсервація відповідно до рішення старшого начальника;

* контроль зараження продовольства, харчової сировини, води та фуражу, їхнє знезараження;

* протиепідемічні, санітарно-гігієнічні, спеціальні профілактичні, лікувально-евакуаційні, ветеринарно-санітарні заходи, а також санітарно-роз'яснювальна робота.

У випадку виявлення ознак застосування бактеріальних засобів у район негайно висилається бактеріологічна розвідка. На підставі отриманих даних встановлюється зона карантину або зона обсервації, намічається обсяг і послідовність проведення заходів, а також порядок використання сил і засобів для ліквідації осередку бактеріологічного (біологічного) ураження. Карантинний режим установлюють із метою недопущення розповсюдження інфекційних захворювань за межі осередку. Ізоляційно-обмежуючі заходи при обсервації менш суворі, чим при карантині.

Після того визначення виду збудника, проводиться екстрена профілактика - застосування специфічних для цього захворювання препаратів: антибіотиків, сивороток та ін., своєчасне застосування яких зменшить кількість жертв і сприятиме прискореній ліквідації осередку ураження.

П.3. Заходи безпеки при проведенні рятувальних та інших невідкладних робіт.

Руйнування і пожежі на об'єктах, пошкодження мереж комунально-енергетичного господарства, можливі зараження сильнодіючими отруйними речовинами викличуть необхідність суворо дотримуватися заходів безпеки та правил поведінки в зонах зараження.

Під час землетрусу, якщо перші поштовхи застали вас у будинку, то ті, хто знаходиться на перших поверхах, повинні негайно взяти молодших дітей і з ними вибігти на вулицю. У вашому розпорядженні не більш 15-20 с. Ті, хто мешкає на другому і наступному поверхах повинні встати в дверних і балконних прорізах, пригорнувши до себе дітлахів. Можна скористатися кутами, утвореними капітальними стінами. Ці місця найбільш міцні, тут більше шансів залишитися непошкодженими. У жодному разі не можна стрибати з вікон, із балконів - у більшості випадків це приводить до трагічних наслідків.

Як тільки поштовхи припиняться, негайно залишіть приміщення. Не користуйтеся ліфтами - у будь-який момент вони можуть застрягти.

Не заходьте в ушкоджений будинок. Пам'ятайте, після першого можуть бути повторні поштовхи. Поштовхи звичайно повторюються через кілька годин, а іноді і кілька діб.

Не користуйтеся запальничками, сірниками, свічками. При витоку газу з ушкоджених комунікацій відкритий вогонь призведе до вибуху і додаткових жертв.

Може трапитись, що перші поштовхи застали вас на вулиці. Негайно відійдіть від будинків і споруд, високих парканів і стовпів - вони можуть зруйнуватися.

У момент руйнування або ушкодження будинків небезпеку становлять не тільки падаючі стіни і перекриття, а також цегла, стекло, димарі, карнизи, ліпні прикраси, балкони, освітлювальні пристрої, вивіски, що розлітаються.

Якщо ви побачили травмованих дітей, відразу надайте їм першу допомогу.

У разі загрози затоплення робота шкіл і дошкільних установ припиняється. Дітей відправляють додому або переводять у безпечні місця. Може бути прийняте рішення про евакуацію з небезпечної зони, тоді в першу чергу вивозять дітей із дитячих установ і лікарень. Якщо цього зробити не вдалося, треба піднятися на верхні поверхи будинків, на горища, а в міру підйому води - і на дахи. На плавні засоби необхідно заходити по одному, ступаючи на середину настилу. Під час руху забороняється мінятися місцями, сідати на борти, штовхатися. Після причалювання один із дорослих виходить на берег і тримає човен за борт доти, поки всі діти не зійдуть на сушу.

За можливості необхідно скористатися підручними засобами: бочками, колодами, дерев'яними щитами і дверима, уламками парканів, автомобільними камерами й іншими предметами, здатними утримати на воді. Обов'язково поруч повинен бути дорослий.

Буревій, шторм, смерч - усі ці явища, викликані дією вітру великої руйнівної сили, високої швидкості та значної тривалості. Ураганний вітер руйнує міцні і зносить легкі будівлі, валить стовпи, вириває з коренями дерева, обриває мережі, ушкоджує транспортні магістралі. Метеослужба досить вірогідно прогнозує ці явища, попереджає про швидкість і напрямок просування.

Після передачі по радіо штормового попередження з будинків виходити не рекомендується. Не підходьте до вікон - можна одержати поранення осколками скла, що розлітаються. Краще стати в простінок або відійти в коридор. Для захисту можна використовувати міцні меблі: письмовий стіл, шафу, парту. Як показала практика, найбезпечнішими місцями в таких випадках є підвали, внутрішні приміщення перших поверхів цегляних будинків.

Не можна виходити на вулицю відразу після ослаблення вітру: через кілька хвилин пориви можуть повторитися.

Пам'ятайте! Найчастіше в такій ситуації діти одержують травми від осколків скла, шиферу, черепиці, шматків дахового заліза, зірваних дорожніх знаків, предметів, що зберігаються на лоджіях і балконах.

Заборонено торкатися або ставати на обірвані проводи - вони можуть бути під струмом.

Пожежі можливі всюди: на підприємствах, на об'єктах сільського господарства, у навчальних закладах, у шкільних установах, у житловому секторі.

Украй небажано виходити через зони вогню і диму, треба шукати легші і безпечніші шляхи. Якщо неможливо скористатися сходами, спробуйте спуститися на ліфті або через вікно, балкон, лоджію, до яких подаються автомобільні підйомники, висувні та приставні драбини. У крайньому випадку з перших поверхів звичайно опускаються на землю за допомогою міцної мотузки або зв'язаних простирадл.

Якщо ви відшукали в палаючому приміщенні дитину, що може сама пересуватися, треба накинути на неї вологе простирадло, скатертину, ковдру і, взявши за руку, вивести в безпечне місце. Рот і ніс закрити мокрою хусткою, шарфом, косинкою. Якщо дитина знепритомніла, взяти її на руки і негайно виходити із зони вогню і диму.

Якщо зайнявся одяг, необхідно якомога швидше накинути на неї мокре або навіть сухе покривало і щільно пригорнути її до тіла, щоб перекрити доступ повітря й зупинити горіння. Необхідно стежити, щоб дитина в палаючому одязі не побігла, тому що полум'я тільки посилиться. Заборонено гасити одяг за допомогою вогнегасника - може відбутися хімічний опік.

У сильно задимлених приміщеннях негайно відкривають вікна і двері для провітрювання. Працювати в такій обстановці треба невеликими групами (2-4 особи), пересуваючись по ділянках з відносно гарною видимістю - поблизу вікон і дверей, тримаючись біля якоїсь стіни.

Під час аварії з викидом (розливом) СДОР та виникненні небезпеки хімічного зараження найкраще надягти протигаз і укритися в найближчому сховищі. Але не завжди це можливо. Імовірніше, прийдеться виходити із зони зараження.

Рухаючись до виходу, надягніть на себе шапочку, верхній одяг, краще плащ, застебніть усі ґудзики, взуйте гумові чоботи, шию обв'яжіть шарфом, рот і ніс прикрийте ватно-марлевою пов'язкою, попередньо змочивши її у воді або у 5 %-вому розчині лимонної кислоти при викиді аміаку або в 2 %-вому розчині питної соди при викиді хлору. Тільки в такому вигляді можна виходити на вулицю і рухатися в безпечний район.

Часу для цього дуже мало. Хмара СДОР рухається зі швидкістю вітру. При вітрі в 1 м/с отруйні речовини за 10 хв. просунуться на 600 м, а при більшій силі - до кілометра.

Якщо не було зазначено, куди виходити, або ви не почули, в зоні можливого зараження варто рухатися в напрямку, перпендикулярному руху вітру. У жодному разі не можна ховатися в підвалах, ярах і балках. Багато отруйних речовин, як, наприклад, хлор, сірководень, бензол, важчі за повітря, стеляться по землі, затікаючи в низинні місця.

Якщо ж укритися в сховищі або вийти із зони зараження не вдалося, залишайтеся в будинку, але щільно закрийте вікна і двері, димоходи, вентиляційні отвори. Вихідні двері закрийте щільною тканиною, ковдрою. Щілини у вікнах і стиках рам заклейте звичайним папером, плівкою, лейкопластиром, щоб виключити проникнення СДОР у приміщення.

Якщо вам здається, що ви все-таки одержали дозу СДОР, припиніть будь-які фізичні навантаження, приймайте у великій кількості теплі чай, молоко, та обов'язково покажіться лікареві.

Одержавши повідомлення про аварію на атомній станції, необхідно надягнути на себе респіратор або протигаз і укритися в захисній споруді. Якщо такої можливості немає, залишитися в квартирі (будинку), але терміново закрийте вікна, двері, кватирки, вентиляційні отвори, заклейте щілини у вікнах. На вулицю виходити заборонено. Приймати їжу слід тільки в закритих приміщеннях. Руки мити з милом, рот полоскати 0,5 %-вим розчином питної соди.

Якщо доведеться на якийсь час залишитися в забрудненій зоні, то для медичної профілактики протягом перших семи днів щодня приймайте по одній таблетці ( 0,125 г) йодистого калію. У разі відсутності таблеток йодисту настойку можна приготувати самому: 3-5 крапель 5 %-вого розчину йоду на склянку води. Приймати краще рівними частинами тричі на день.

Перед виходом з будинку вдягайтеся так само, як і при виході із зони ймовірного зараження СДОР.

Після прибуття в безпечний район усі дорослі й діти обов'язково проходять повну санітарну обробку. Вона проводиться в місцевих лазнях, душових павільйонах, санітарних пропускниках або на спеціально організованих для цього санітарно-обмивальних пунктах.

П.4. Проведення спеціальної обробки.

- складова частина ліквідації наслідків радіаційного, хімічного, бактеріологічного забруднення, проводиться з метою відновлення готовності техніки, транспорту й особового складу формувань до виконання своїх завдань із проведення рятувальних робіт.

Спеціальна обробка включає: санітарну обробку особового складу, дезактивацію, дегазацію, дезінфекцію.

Санітарна обробка - ліквідація з особового складу радіоактивних речовин, знешкодження та видалення отруйних речовин і бактеріологічних засобів.

- видалення радіаційних речовин із забруднених поверхонь до допустимих розмірів зараження, безпечних для людини (видалення РР з поверхні різних об'єктів, а також із продуктів харчування, води, сировини. Для визначення її необхідності проводять дозиметричний контроль радіоактивного забруднення . Дезактивацію можна проводити повну або часткову . Дезактивацію приміщень проводять сильним струменем води або вологим обтиранням стін зверху вниз . Обладнання промивають водою за допомогою щіток. Техніку дезактивують такими способами:обмітанням віниками, щітками; змиванням РР струменем води; обтиранням тампонами із ганчір'я, щітками, змоченими водою; розчинниками або дезактивуючими розчинами; змиванням РР дезактивуючими розчинами з одночасною обробкою забруднених поверхонь щітками дегазаційних компонентів; очищення забруднених поверхонь і агрегатів миючими засобами "Ритм" ,"Темп" у миючих машинах).

Дегазація - знешкодження забруднених об'єктів шляхом руйнування (нейтралізації) чи знищення отруйних речовин (це заходи, спрямовані на знезаражування або видалення ОР і СДЯР. Вона проводиться хімічним, механічним і фізичним способом. Фізичні способи дегазації передбачають випаровування, поглинання ОР і СДЯР різними матеріалами, руйнування вогнем і видалення небезпечних хімічних речовин рідинами, які їх розчиняють. Механічні способи дегазації застосовують для зняття зараженого шару грунту, снігу, зерна на глибину проникнення ОРі СДЯР та ізоляції його).

- знищення заразних мікробів і руйнування токсинів на заражених об'єктах (це заходи, спрямовані на знищення збудників інфекційних хвороб та їх токсинів. Її проводять хімічним і фізичним способом. Дезинфекція може бути газова, волога і термічна. Проводять її після встановлення санепідемстанцією, ветлабораторією зараженості людей, території, продуктів харчування, води. Дезинфекція одягу та інших індивідуальних засобів захисту здійснюється обробкою пароповітряною або пороформаліновою сумішшю, кип'ятінням, замочуванням у розчинах для дезинфекції (або протирання ними), пранням).

Залежно від обставин, часу, засобів спеціальна обробка поділяється на часткову і повну.

Часткова спеціальна обробка проводиться силами особового складу формувань і населення самостійно. Повна спеціальна обробка здійснюється силами штатних невоєнізованих формувань.

Часткова санітарна обробка проводиться особовим складом формувань, робітниками та службовцями об'єктів, населенням у всіх випадках, коли встановлений факт радіоактивного, хімічного або біологічного забруднення.

Вона може проводитися багаторазово, без зупинки виконання завдання, за розпорядженням командира (начальника), а населенням - самостійно.

При зараженні РР обробка містить у собі механічне видалення радіаційних речовин із відкритих частин тіла, зі слизистих оболонок очей, носа ротової порожнини, одягу, спорядження й одягнутих засобів індивідуального захисту. Вона проводиться після зараження безпосередньо в зоні радіаційного зараження та повторюється після виходу із зони зараження.

При проведенні часткової санітарної обробки в зоні радіоактивного зараження загальновійськовий захисний комплект не знімають. Спочатку слід протерти, обмести або обтрусити забруднені засоби захисту, одяг, спорядження і взуття, а потім усунути радіаційні речовини з відкритих частин рук і шиї. Коли особовий склад опинився в зараженій зоні без засобів захисту, то після часткової санітарної обробки слід їх одягнути. При проведенні часткової санітарної обробки на незараженій місцевості дотримуються такої послідовності:

* знімають засоби захисту шкіри й обтрушують їх чи протирають ганчіркою, змоченою водою (дезактивуючим розчином);

* не знімаючи протигаза, обтрушують або обмітають радіоактивний пил з одягу (коли є можливість, то верхній одяг знімають і витріпують);

* обмивають чистою водою відкриті частини тіла, потім маску протигаза;

* знімають протигаз і старанно миють водою обличчя;

* прополіскують рот і горло.

Якщо не вистачає води, відкриті частини тіла і маску протигаза протирають вологою ганчіркою, яку змочують водою з фляги.

При зараженні краплиннорідкими отруйних речовин необхідно, не знімаючи протигаза, негайно провести обробку відкритих шкірних покривів, забруднених ділянок одягу, взуття, спорядження і маски протигаза. Така обробка проводиться з використанням індивідуального протихімічного пакета (ІПП-8), причому краплі потрібно зняти протягом 5 хв. після попадання.

Коли дозволяють обставини, спорядження й одяг знімають, старанно протирають підручними засобами, а потім витрушують. Знімати та одягати одяг треба так, щоб відкриті частини тіла не торкалися до зовнішньої забрудненої поверхні. Потім рідиною з індивідуального протихімічного пакета обробляють маску протигаза. За відсутності індивідуального протихімічного пакета для часткової обробки можна застосувати воду з фляги та мило.

Замість індивідуального протихімічного пакету можна також користуватися 3 %-вим розчином перекису водню та 3 %-го їдкого натрію (за відсутності їдкого натрію його можна замінити силікатним клеєм у тій же кількості).

У жодному разі не можна користуватися для часткової санітарної обробки шкіри розчинниками (діхлоретан, бензин, спирт), оскільки це посилить важкість ураження (отруйних речовин розчиняється в розчинниках, розподіляється на більшій площі, значно легше проходять крізь шкіру).

Повна санітарна обробка собі полягає в обмиванні тіла людини теплою водою з милом з обов'язковим змиванням білизни та одягу.

Мета обробки - повне знезаражування від радіаційних речовин, отруйних речовин і бактеріологічних засобів одягу, взуття, поверхні тіла. Повній санітарній обробці підлягає особовий склад формувань, робітники, службовці та евакуйоване населення після виходу з осередку ураження (зони зараження).

Обробку потрібно проводити не пізніше 5 год. після забруднення. Через 12 год. здійснювати обробку немає сенсу. Одяг слід замінити, якщо після його обтрушування залишкове радіоактивне зараження перевищує допустиму величину.

При забрудненні крапельно-рідинними отруйними речовинами необхідно негайно провести часткову санітарну обробку; наступне обмивання теплою водою з милом не захищає від ураження отруйними речовинами та необхідності в її проведенні немає. Заражений одяг потрібно змінити у максимально короткий термін.

При зараженні бактеріологічними засобами повній санітарній обробці підлягає весь особовий склад, який знаходився у районі дії бактеріологічного забруднення, незалежно від того, чи використовувалися засоби індивідуального захисту та проводилася часткова санітарна обробка. Повна санітарна обробка в цьому випадку полягає в знезаражуванні дезінфікуючими розчинами відкритих частин тіла з наступним миттям людей теплою водою з милом. Одночасно з промиванням обов'язково проводиться дезінфекція забрудненого одягу чи його заміна.

Техніка, майно, одяг, місцевість, продукти харчування, вода, забруднені радіоактивними речовинами, підлягають дезактивації. При частковій дезактивації техніки та одягу видаляють радіоактивні речовини з усієї поверхні методом обмітання чи обтирання.

* змітання радіоактивного пилу віниками, щітками тощо;

* змивання радіаційних речовин дезактивуючим розчином, водою і розчинниками з одночасною обробкою забрудненої поверхні щітками дегазаційних машин і приладів;

* змивання радіоактивних речовин струменем води під тиском;

* знищення радіоактивних речовин газо-крапельним потоком;

* знищення радіоактивних речовин шляхом витиранням забрудненої поверхні.

Метод дезактивації вибирається відповідно до виду забруднення. Суть дезактивації, таким чином, полягає у відриванні радіоактивних частин від поверхні та знищенні їх з оброблених об'єктів.

Дегазація може проводитися хімічним, фізико-хімічним і фізичним способами.

При дегазації розчинниками отруйні речовини не знешкоджуються, а розчиняються і видаляються із зараженої поверхні разом із розчинником. Розчинниками можуть бути: бензин, газ, дизельне пальне, діхлоретан, спирт.

Дезінфекція може здійснюватися хімічним, фізичним, механічним і комбінованим способами.

Опрацювати підручник "Захист Вітчизни. 10-11 клас" ред. М.Бака, с. 274-279, підручник "Захист Вітчизни. 10 клас" ред. І. Герасимів, параграф 38, 39 ст. 261-272.

Вивчити види та обсяги рятувальних робіт.

# data[].attributes.attachment_link.title
Основи цивільного захисту. 11 клас. Тема 4/1,2

# data[].attributes.attachment_link.description
Тема №4. "Основи рятувальних та інших невідкладних робіт" Заняття №1.2. Характерні види рятувальних робіт. Організація і проведення рятувальних та інших невідкладних робіт на промислових об'єктах та в осередках ураження. Поняття про дегазацію, дезактивацію та дезінфекцію. Порядок та способи їх проведення. Особиста гігієна в умовах радіаційного, хімічного та біологічного зараження.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Яка зброя належить до екіпірування, яке переносять?

Від правильно вибраного виду носіння зброї залежить швидкість готовності її до бою, особливо коли раптово на близькій відстані з'явився озброєний супротивник.

Вільне носіння зброї. Щоб автомат на плечі не сповзав, треба правильно підігнати ремінь (іл. 25.1). Цей спосіб дає змогу швидко підготуватись до ведення вогню. Недоліком є те, що в разі близького контакту супротивник може легко зірвати автомат з плеча.

Тактичне носіння зброї. Розрізняють три види.

1. На грудях - автомат висить на ремені, перекинутому через шию (іл. 25.2). Це дає змогу: швидко підготуватися до ведення вогню, перекладати зброю з одного плеча на інше; використовувати зброю в рукопашній сутичці. Недоліком є те, що за тривалого носіння автомата втомлюється шия.
Іл. 25.1. Вільне носіння зброї. Автомат на течі Іл. 25.2. Тактичне носіння зброї. Автомат висить на ремені, перекинутому через шию
2. На грудях - ремінь перекинутий через спину, автомат на грудях стволом униз (іл. 25.3). Завдяки цьому основне навантаження припадає на спину, а не на шию, можна швидко підготувати автомат до стрільби, дає змогу, за потреби, швидко перевести його в положення перекинутого через шию. Цей спосіб зручніший, дає змогу швидко підготуватися до бою. Таке положення автомата не заважає в рукопашній сутичці, дає можливість вільно завдавати ударів руками та ногами, боротися із захопленням, падати і перекочуватися. При такому способі носіння автомата збройовий ремінь слід відпускати так, щоб приклад знаходився трохи нижче правого плеча.

Недоліками є те, що неможливо швидко перекласти автомат з одного плеча на інше та складніше застосовувати його в рукопашній сутичці.
Іл. 25.3. Тактичне носіння зброї. Автомат бійця розміщено на грудях стволом униз та висить на ремні, перекинутому через спину Іл. 25.4. Тактичне носіння зброї. Автомат, розміщений під правим плечем стволом униз, висить на петлі ременя, перекинутого через плече і спину
3. Часто постає потреба мати вільні руки і одночасно автомат має бути розташований у положенні, що забезпечує його швидке застосування. Наприклад, на блокпості треба перевірити особу, але автомат має бути подалі від неї, щоб ця людина не могла заблокувати зброю. Для зручного розташування автомата потрібно відчепити ремінь від ствольної антабки і зачепити за антабку приклада, утворивши з нього петлю. Петлю підганяють за розміром й одягають через плече і спину. Автомат з відкинутим прикладом розташовують під правим плечем і легко скидають однією рукою (іл. 25.4). Проводячи перевірку, необхідно ставати лівим боком до тої особи, яку перевіряєте, з правого боку від неї. Слід злегка виставити ліву ногу вперед, розвернутися корпусом лівою стороною вперед так, щоб автомат був віддалений від людини, яку перевіряєте.

Таке положення зброї має певні переваги: дає змогу віддалити автомат від особи, яка перевіряється, що ускладнює можливість заволодіння нею зброєю; у разі небезпеки легко збільшити дистанцію і застосувати зброю; у такому положенні добре контролювати діставання документів; автомат можна вільно перемістити з одного плеча на інше.

Недолік цього тактичного носіння зброї: під час бігу автомат плутається в ногах або б'є по тулубу. Підвіс не забезпечує притиснення автомата до тулуба, тому солдат змушений контролювати зброю, щоб не опускалася і не зачерпувала стволом різне сміття.

Здійснюючи марш на бронетехніці, солдати часто сидять зверху на ній. Зазвичай вони опускають одну ногу вниз у відкритий люк, а іншою опираються зверху на броню. З цього положення їм легше зістрибнути вниз у люк, якщо почнеться обстріл, або - з машини на землю, у випадку підриву машини на міні чи влученні протитанкової гранати. Якщо тримати автомат у руках, то він дуже заважатиме при зістрибуванні вниз у люк, або може легко загубитися, коли солдата вибухом або при різкому гальмуванні скине з броні. Для уникнення цього збройовий ремінь треба ослабити й одягнути його через голову, щоб автомат зручно розташувався на корпусі стволом угору і не заважав стрибати з машини, отож його можна швидше приготувати до стрільби.

У момент наближення до цілі. Залежно від тривалості часу висування на значні відстані та за відсутності вірогідності зіткнення із супротивником автомат зручніше розташувати на грудях - ремінь перекинути через шию, автомат висить стволом убік, руки лежать зверху на автоматі.
Іл. 25.5. При пересуванні приклад тримається біля плеча, ствол трохи опущений Іл. 25.6. Стрільба на ходу. Приклад автомата впирається в плече
Пересуваючись на полі бою або на стрільбищі, солдати зазвичай тримають автомат на рівні живота, спрямовуючи ствол уперед. Під час ведення штурмових дій, щоб швидше підготуватися до стрільби і не витрачати час на підкидання автомата до плеча, треба при пересуванні тримати приклад біля плеча, ствол при цьому трохи опускаючи униз (іл. 25.5). Із цього положення можна швидко підняти зброю в напрямку супротивника та вести прицільний вогонь (іл. 25.6).

Можна вести вогонь і від живота, але тоді вразити ціль першими пострілами вдасться лише на відстанях 5-10 м. Стрільці, натреновані в стрільбі від живота, уражають мішень першими пострілами на відстані 20-50 м. Якщо ж ціль розташована далі, то вразити її від живота можна лише значною кількістю пострілів (5-10) і то за умови коригування вогню по трасах або сплесках ґрунту.

1. Що залежить від правильно вибраного виду носіння зброї?

2. Які є види носіння зброї?

3. Скільки і які є види тактичного носіння зброї?

4. Як тримати зброю у момент наближення до цілі?

5. Які переваги й недоліки носіння автомата: а) що висить на ремені, перекинутому через шию; б) на грудях стволом униз чи на ремні, перекинутому через спину; в) під правим плечем стволом униз, на петлі ременя, перекинутому через плече і спину?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Види носіння зброї (вільне, тактичне та в момент наближення до цілі) - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Яка зброя належить до екіпірування, яке переносять? Від правильно вибраного виду носіння зброї залежить швидкість готовності її до бою, особливо коли раптово на близькій відстані з'явився озброєний супротивник. Вільне носіння зброї. Щоб автомат на плечі не сповзав, треба правильно підігнати ремінь (іл. 25.1). Цей спосіб дає змогу швидко підготуватись до ведення вогню.

# data[].attributes.headline
20.01.2023 10 клас Екіпірування солдата

# data[].attributes.subject
20.01.2023 10 клас Екіпірування солдата

# data[].attributes.attachment_link.title
Екіпірування ССО України

# data[].attributes.headline
18.01.2023 11 клас Розшук уражених та способи рятування людей із завалених і пошкоджених споруд

# data[].attributes.subject
18.01.2023 11 клас Розшук уражених та способи рятування людей із завалених і пошкоджених споруд

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ігор Тимощук

# data[].attributes.attachment_link.title
Порядок укриття населення в захисних спорудах цивільного захисту

# data[].attributes.headline
20.01.2023 10 клас Особиста зброя та екіпірування солдата

# data[].attributes.subject
20.01.2023 10 клас Особиста зброя та екіпірування солдата

# data[].attributes.headline
18.01.2023 10 клас Основи загальновійськового бою

# data[].attributes.subject
18.01.2023 10 клас Основи загальновійськового бою

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мукачівський ліцей

# data[].attributes.attachment_link.title
Основи загальновійськового бою

# data[].attributes.headline
18.01.2023 10 клас Поняття про бій. Вогонь і маневри в бою. Основні види та риси ведення бою. 

# data[].attributes.subject
18.01.2023 10 клас Поняття про бій. Вогонь і маневри в бою. Основні види та риси ведення бою. 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цей контент створено завдяки Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Поняття про бій. Вогонь і маневри в бою. Основні види та риси ведення бою. Особиста зброя та екіпірування солдата - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Поняття про бій. Вогонь і маневри в бою. Основні види та риси ведення бою. Особиста зброя та екіпірування солдата - Основні риси загальновійськового бою - Тактична підготовка - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.headline
11.01.2023 10 клас вплив мінно-вибухової травми на організм людини

# data[].attributes.subject
11.01.2023 10 клас вплив мінно-вибухової травми на організм людини

# data[].attributes.attachment_link.title
Що робити при мінно-вибухових травмах

# data[].attributes.headline
11.01.2023 11 клас Розшук уражених та способи рятування людей із завалених і пошкоджених споруд

# data[].attributes.subject
11.01.2023 11 клас Розшук уражених та способи рятування людей із завалених і пошкоджених споруд

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима
Якими можуть бути наслідки надзвичайної ситуації?
Розшук уражених. Пошук постраждалих і надання їм першої допомоги є головним завданням рятувальників під час ліквідації наслідків НС. Перед проведенням робіт з пошуку та звільнення людей із завалів необхідно загасити пожежі, знеструмити лінії електромереж, вимкнути системи газо-, тепло-, водозабезпечення та каналізації. Пошук постраждалих розпочинають з ознайомлення з результатами розвідки, вивчення зони (місця) проведення робіт, характеру НС і визначення методики проведення пошуку. Мета пошуку - визначити місця перебування, а також стан постраждалих у зоні НС.

На початковому етапі пошуково-рятувальних робіт застосовують тактику поверхнево-просторового пошуку. Такий пошук ведуть у межах всієї зони НС в легкодоступних місцях, насамперед у тих місцях, звідки лунають прохання про допомогу. Перевага цієї тактики в тому, що одночасно можна охопити практично всю зону НС із застосуванням невеликої кількості технічних засобів і за невеликих витрат часу. Недоліком є те, що потрібно чимало сил.

Після того як знайдено та вилучено постраждалих з легкодоступних місць, застосовують тактику визначення головних об'єктів проведення пошуку. Такий пошук передбачає, що в загальній зоні НС виокремлюють місця, які мають пріоритет часу, тобто там виникла небезпека (вогонь, який поширюється, наявність продуктів згоряння, нестача кисню, загроза затоплення тощо). У цих місцях концентрують сили та засоби для пошуку та рятування постраждалих.

Перевага цієї тактики в тому, що потрібно менше сил. Недоліком є те, що зменшується зона пошуку, отже, збільшується час. Якщо сил та засобів достатньо, то одночасно застосовують обидві тактики.

Для скорочення часу проведення розшуку постраждалих потрібно користуватися такими загальними правилами:

послідовність вибору об'єктів для ведення пошуку заснована на принципі від простого до складного, тобто пошук ведуть у місцях, що мають незначні пошкодження та невеликий ступінь небезпеки; далі - з більшими тощо;

визначаючи місця найбільш вірогідного перебування постраждалих, необхідно мати на увазі час виникнення НС: у робочий час постраждалих буде більше на об'єктах та в установах і менше в житлових будинках, у неробочий - навпаки;

урахувати час перебігу (розвитку) НС, для того щоб зробити висновок, де шукати постраждалих. Якщо аварійна ситуація розвивалася так, що в людей був час тікати з небезпечної зони, то постраждалих слід шукати на шляхах евакуації (коридори, вихідні двері, вікна, сходові клітки). Якщо ж часу покинути небезпечну зону не було, то шукати постраждалих потрібно на робочих місцях, у кімнатах, під плитами перекриття, насамперед - у порожнинах;

пошук вести в тиші як мінімум парами;

найперше визволяють живих, а в разі виявлення загиблих позначають місця, де їх знайшли. Загиблих виносять в останню чергу;

розшук постраждалих триває, доки не буде визначено, що в зоні НС не залишилося ні живих, ні загиблих.

Після вивчення зони проведення робіт і характеру НС рятувальники вибирають оптимальний метод пошуку постраждалих.

До основних методів пошуку постраждалих належать такі: візуальний, акустичний (звуковий), прочісування місцевості, пошук слідами, зондування, опитування очевидців, пошук з повітря, пошук з використанням спеціальних приладів, тварин.

Візуальний метод пошуку полягає в огляді місць, де можуть перебувати постраждалі. Огляд відбувається як із застосуванням спеціальних приладів (відеокамер та моніторів) (іл. 35.1), так і без них (іл. 35.2).
Іл. 35.1. Система відеопошуку " Olympus" Іл. 35.2. Візуальний розшук постраждалих Іл. 35.3. Розшук постраждалих за допомогою собак
Розшук постраждалих за допомогою собак. Для визначення місць, де є постраждалі під уламками, найефективніше використовувати спеціально натренованих собак, які реагують на живих людей. Для проведення пошуку таким методом рятувальники покидають зону завалу, а кінолог із собакою обстежує завали (іл. 35.3). Знайшовши постраждалого, собака подає кінологу знак голосом. Після цього кінолог кілька разів підходить до вказаного собакою місця з різних боків, і якщо собака продовжує вказувати на одне й те ж місце, кінолог позначає його спеціальним знаком (як правило, прапорцем).
Іл. 35.4. Розшук постраждалого за допомогою тепловізора: 1 - вигляд об'єкта; 2 - тепловий індикатор; 3 - відеокамера; 4 - монітор; 5 - зображення
Після того як кінологи обстежили ділянку завалу, на неї заходять рятувальники й розпочинають роботи з проникнення в завали в означених місцях.

Ефективність використання собак знижується, якщо повітря задимлене, відчутний запах будь-яких пахучих речовин. Пересуваючись завалами, собаки можуть травмувати лапи, тому періодично їх потрібно виводити із зони НС для відпочинку.

Тепловий метод пошуку полягає у визначенні місця, де є постраждалий, за допомогою тепла його тіла. Для цього використовують тепловізори (іл. 35.4).
Іл. 35.5. Загальний вигляд геофона: 1 - навушники; 2 - датчики; 3 - пульт; 4 - котушка з кабелем; 5 -розгалуження; 6 - приймач речового сигналу; 7 - магніт
Акустичний метод пошуку використовують для прослуховування завалів. Розшук постраждалих здійснюють як із застосуванням спеціальних приладів - геофонів, так і без них. Геофони реагують на звук голосу, стук, серцебиття. Загальний вигляд геофона показано на іл. 35.5.

Порядок роботи з геофоном такий: рятувальник, який виконує пошук, приєднує датчики через розгалуження до пульта управління; розташовує датчики в тих місцях, де можливе перебування постраждалих; одягає навушники; переводячи ручку перемикача від одного номера датчика до іншого, спостерігає за показниками індикаторів, номери яких відповідають номерам датчиків. За показаннями індикаторів оператор визначає місце розташування датчика, який фіксує найбільший рівень шуму. Відтак оператор переміщає інші датчики, звужуючи коло пошуку, і встановлює більш точно джерело шуму. Після цього позначає місце ймовірного розташування постраждалого. Цей прилад встановлює голосовий зв'язок з постраждалими, для чого потрібно на місце, звідки лунає найгучніший звук, закріпити приймач звукового сигналу.
Іл. 35.6. Схема роботи ехолокатора, який фіксує біоритми серця
На іл. 35.6 показано схему роботи приладу, заснованого на принципі ехолокації, який фіксує біоритми серця.
Іл. 35.7. Розшук постраждалих методом прослуховування та озвучування
Акустичний метод, який не передбачає використання спеціальних приладів, має назву метод прослуховування та озвучування (іл. 35.7). Для проведення розшуку за цим методом на місці рятувальних робіт припиняють або зводять до мінімуму всі роботи з використанням техніки. Цей період називають "часом тиші". Керівник рятувальних робіт розподіляє зону на ділянки пошуку між підрозділами. Рятувальники лягають на завал по периметру на відстані 2-5 м один від одного та прослуховують завал. Якщо із завалу не лунає ані звуку, то командир або особа за його наказом голосно промовляє в завал, наприклад: "Тут допомога, відповідайте"; якщо відповіді нема, то потрібно повторити: "Відповідайте стуком". Під час таких дій доцільно використовувати мегафони. Якщо із завалу відповіді є, то всі, хто їх чув, показують напрямок, звідки лунав звук. Точка перетину напрямків цих звуків і буде вірогідним місцем перебування постраждалого. Необхідно мати на увазі, що металеві предмети можуть давати хибний напрямок звуку. Поступово рятувальники пересуваються до центра завалу.

Після в становлення місця, де виявлено постраждалого, рятувальники (якщо це можливо) установлюють з ним контакт, під час якого необхідно з'ясувати:

стан постраждалого, чи впливають на нього уламки та на які саме частини тіла;

самопочуття постраждалого та як глибоко він перебуває;

яка ситуація навколо, хто з людей є поруч, скільки їх, що відомо про їхнє місце.

Після цього треба розповісти постраждалому, що робиться для його порятунку.

Мета цієї розмови полягає в тому, що, по-перше, рятувальники отримують значно більше інформації, а по-друге, і це головне, - психологічно підтримують постраждалого.

Для визволення постраждалого рятувальники виконують роботи з проникнення в завал. Зважаючи на те, що завал - це хаотичне скупчення уламків будівельних конструкцій, меблів, обладнання, пошкоджених комунікацій тощо, а також невідомо, як міцно вони тримаються, роботи з проникнення всередину треба виконувати з дотриманням таких правил:

великі уламки, якщо можливо, не рухати, не навантажувати, не видаляти;

просуватися вперед потрібно через непошкоджені або слабко пошкоджені частини будівлі, використовуючи наявні отвори та порожнини;

дрібні уламки потрібно видаляти вручну;

краще витратити час на пробивання стіни або стелі, ніж завдати шкоди заваленим людям під час видалення уламків.

Іл. 35.8. Проникнення в завал через підкоп Іл. 35.9. Пролом стіни Способи рятування людей.
1. Підкоп (іл. 35.8). У завалах, що виникли під час руйнування, особливо панельних будівель, утворюються порожнини значних розмірів. Їх можна використовувати для просування рятувальників у завал; якщо велика конструкція заважає просуванню, під нею роблять підкоп за такими правилами:

просуватися вперед потрібно обережно (не підніматися, не тиснути на стіни та склепіння, не висмикувати уламки);

стіни та склепіння підкопу необхідно надійно укріпити;

під час проведення підкопу один рятувальник перебуває всередині, а другий - зовні, він стежить за конструкціями та підтримує зв'язок з першим рятувальником; через певний час вони міняються місцями.

2. Пролом стіни (іл. 35.9) здійснюють у тих випадках, коли розбирання завалу може завдати шкоди постраждалому.

Під час виконання пролому в цегляній кладці спочатку намічають місце для цього, а потім по черзі прибирають цеглу. Для виконання пролому в бетонній стіні спочатку пробивають перфоратором отвори в стіні, потім зрізають арматуру і загинають її назовні.
Іл. 35.10. Траншея в уламках: 1 - стіновий пролом: 2 - брус для перекриття; 3 - розпірка: 4 - розкіс: 5 - паля для закріплення; 6 - дошки обшивки
3. Пролом стелі. Виконують, якщо збереглися плити перекриття, а в нижньому приміщенні перебувають люди, що потребують допомоги.

Пролом стелі виконують з урахуванням таких правил:

місце орієнтовного пролому потрібно узгодити з постраждалими;

пролом слід виконувати ближче до несучих стін, краще в кутку приміщення;

під час виконання пролому не пошкоджувати несучі елементи (балки, ригелі тощо);

розміри проломів мають бути мінімально допустимими (щоб помістилися ноші);

перед проломлюванням треба зірвати підлогу з того місця, де буде виконуватися пролом;

арматуру, яка залишилася після пробивання стелі, згинають нагору.

Іл. 35.11. Шахта Іл. 35.12. Шахта і штольня
4. Траншея. Викопують її під час розбирання завалу вручну зовні будинку для проникнення до стіни. Траншею потрібно облаштовувати з дотриманням таких правил:

траншею починають робити з краю завалу на рівні землі;

стінки траншеї обшивають у випадках, якщо є загроза завалення;

для обшивання стінок траншеї використовують дошки, уламки меблів, двері тощо, які є на місці аварії;

уламки, які є вище траншеї, необхідно прибрати;

після закінчення робіт з надання допомоги постраждалим вхід у траншею слід загородити.

Вигляд траншеї показано на іл. 35.10.

5. Шахта. Шахту (іл. 35.11) роблять тоді, коли стінові проломи для визволення постраждалих потрібно зробити нижче від рівня руйнування. Розмітку місця виконання шахти визначають залежно від місця виготовлення стінового пролому. Шахту потрібно облаштовувати з дотриманням таких правил:

Якщо шахту викопують уручну:

викопують шахту на глибину 1 м, після чого її стінки укріплюють щитами з деревини;

поглиблюють шахту ще на 1 м, стінки також укріплюють щитами;

глибина шахти має збігатися з нижнім краєм стінового пролому.

Якщо шахту влаштовують за допомогою екскаватора, то викопують на потрібну глибину, після чого стінки шахти обшивають дощатими щитами.

Залежно від ситуації та виду завалів шахта може комбінуватися зі штольнею (іл. 35.12).

6. Штольня. Прокладають тоді, коли в завалі немає пустот або коли висота завалу велика. Штольня відрізняється від підкопу тим, що уламки виносять назовні, а захищають від обвалів її верхню частину за допомогою щитів.

Якщо швидко не вдається звільнити людей із завалених сховищ (укриттів, підвалів тощо), тоді в першу чергу необхідно організувати подачу свіжого повітря через пробиті отвори, які можна використовувати для передачі води, продуктів харчування та медикаментів. Подавати повітря в захисні споруди та підвали можна також через розчищені та відновлені повітряні забірні шахти, використовуючи для цього вентилятори та компресорні установки.

Якщо постраждалий перебуває в напівзруйнованому будинку (споруді), виходи із якого зруйновані або завалені, то його необхідно якомога швидше винести звідти, бо можливий новий обвал або поширення пожежі.

Порятунок постраждалих з верхніх поверхів напівзруйнованих будинків (споруд), у яких пошкоджені входи та сходи і якщо немає безпосередньої небезпеки нового обвалу, виконують за допомогою приставних або металевих драбин, автовишок, пожежних драбин, кранів, альпіністського спорядження, колисок, брезенту, який використовують для вільного падіння людини тощо.

Іноді можна винести постраждалого через суміжні квартири, за допомогою пробивання отвору в стінах квартир, у яких збереглися входи.

Рятувальні ланки складаються з 3-4 осіб, одну з яких призначають за старшу.

Якщо споруда нестійка, то виконують її демонтаж шляхом руйнування. До проведення демонтажних робіт допускають особовий склад рятівників, які мають відповідну підготовку і пройшли перевірку знань на предмет безпечного проведення робіт та інструктаж на робочому місці.

На місці проведення демонтажних робіт встановлюють єдиний порядок обміну сигналами між особою, що керує під'їздом (від'їздом) транспорту (або місцем складування вантажу) і машиністом підйомного крана (автомобільного, баштового, на пневмоходу), а також робітниками на відтяжках.

Підсилення стін і перекриттів, що можуть зруйнуватися і створити ще більший завал, створення огороджень у небезпечних місцях, закриття зруйнованих отворів та інші заходи, які мають забезпечити нормальну роботу рятувальників і громадян, виконують за допомогою конструкцій та деталей із залізобетону, тимчасових дерев'яних конструкцій, із використанням різного роду домкратів, підпірок тощо.

Для проведення пошуково-рятувальних робіт можуть використовувати екскаватори всіх типів на колісному та гусеничному ходу, бульдозери, крани автомобільні й на пневмоходу, компресори всіх марок та іншу господарську техніку.

Рятування людей із завалених і пошкоджених захисних споруд. Перед розкриттям сховища або укриття встановлюють зв'язок з людьми, які там перебувають, з'ясовують їхній стан. Зв'язок встановлюють через повітрозабірні отвори, люки, стоки водопостачання або опалення, що йдуть у сховище. За умови пошкодження системи фільтровентиляції для подачі повітря в приміщення розчищають повітрозабірні канали, а за неможливості зробити це - бурять отвори в стіні або перекритті й подають повітря за допомогою компресора через систему фільтрації.

Розкривати сховище або укриття починають з відкопування завалених дверей та аварійних виходів; якщо завали над виходом дуже великі, то пробивають отвори в фундаментній стіні або верхньому перекритті. Робиться це в тому місці, де завал має найменшу висоту. Для пробивання отворів у стінах або в перекритті застосовують електричні або пневматичні відбійні молотки, бетоноломи, ручні ломи та інший інструмент. Якщо техніка відсутня або її використання ускладнене, завалену захисну споруду потрібно відкопувати вручну.

Визволення постраждалого. Після того як рятувальники проникли в завал, приступають до визволення постраждалого. Насамперед від нього прибирають усе, що заважає; дрібні уламки та сипучий матеріал прибирають уручну, щоб не завдати шкоди постраждалому. Найперше звільняють голову та верхню частину тіла. Вилучати постраждалого з-під уламків треба обережно, намагаючись утримувати єдиним блоком голову - шию - хребет - таз, пошкоджену частину тіла потрібно тримати окремо; для цього призначають окремого рятувальника. Уражених, що перебувають поблизу поверхні завалу й під дрібними уламками, витягають, розбираючи завал зверху вручну; а тих, хто опинився в глибині завалу (під завалом), - через галереї, що влаштовують у завалі, використовуючи порожнини й щілини, що утворилися від великих елементів зруйнованих будівель, або розбираючи завал згори.

Якщо постраждалий придавлений брилою або важкою конструкцією, то іноді необхідно користуватися домкратами (рейковими, гідравлічними та пневматичними).

Невідкладна медична допомога постраждалим у завалах. Після вивільнення людини із завалу їй надають першу медичну допомогу, а якщо можливо, допомогу надають і до вивільнення з-під завалу.

Невідкладну медичну допомогу надають постраждалому залежно від його стану: перед або після вилучення із завалу. Першу медичну допомогу на місці ураження надають рятувальники та медичні працівники, які входять до складу рятувальних підрозділів, або самотужки власне постраждалі, здійснюючи само- та взаємодопомогу.

Невідкладну медичну допомогу обмежують такими діями: * зупиненням кровотечі; * профілактикою синдрому роздавлювання; * транспортною іммобілізацією; * реанімаційними діями (відновленням дихання та серцебиття); * відігріванням відморожених ділянок тіла; * знеболюванням.

Після надання невідкладної медичної допомоги постраждалого транспортують до пункту надання медичної допомоги.

1. Що необхідно зробити перед пошуком та звільненням людей із завалів? 2. Яких загальних правил потрібно дотримувати для скорочення часу розшуку постраждалих? 3. Які основні методи пошуку постраждалих ви знаєте? 4. У яких випадках ефективність використання собак для пошуку постраждалих знижається? 5. Які способи рятування людей вам відомі? 6. Як здійснюють порятунок постраждалих з верхніх поверхів напівзруйнованих будинків? 7. Як рятують людей із завалених і пошкоджених захисних споруд? 8. Яка послідовність визволення постраждалого із завалу? 9. Яку невідкладну медичну допомогу надають постраждалим у завалах?

10. Що відмінного між тактикою поверхнево-просторового пошуку та тактикою визначення головних об'єктів? 11. Яка різниця між геофоном і ехолокатором? 12. Що спільного між акустичним методом та методом прослуховування й озвучування?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Розшук уражених та способи рятування людей із завалених і пошкоджених споруд - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Розшук уражених та способи рятування людей із завалених і пошкоджених споруд - "Основи рятувальних та інших невідкладних робіт" - "Основи цивільного захисту" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А. - НУШ - Нова українська школа - Підручник - 2019

# data[].attributes.headline
13.01.2023 10 клас. Мінно-вибухові пристрої. Класифікація, принципи дії, алгоритм дій у разі виявлення.

# data[].attributes.subject
13.01.2023 10 клас. Мінно-вибухові пристрої. Класифікація, принципи дії, алгоритм дій у разі виявлення.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Які хімічні й фізичні процеси покладено в основу дії мінно-вибухових пристроїв?

Мінно-вибухові пристрої (загородження) є основою інженерних загороджень і облаштовують як мінні поля, групи (осередки) Для цього застосовують протитанкові (ПТМ) і протипіхотні (ППМ) міни, а також заряди вибухових речовин. У комплексі з мінно-вибуховими загородженнями можуть встановлювати сигнальні міни (CM)

Розпізнавання вибухонебезпечних предметів. Вибухові пристрої бувають: а) промислового виробництва; б) змінені: в) саморобні: г) розтяжки.

Багато вибухонебезпечних предметів, які застосовували в бою, через різні причини не вибухнули і зберігають здатність до вибуху. Вони - особлива небезпека.

До вибухонебезпечних предметів належать: протитанкові й протипіхотні інженерні міни, артилерійські снаряди, мінометні міни, авіаційні бомби, гранати, підривники до боєприпасів і детонатори, освітлювальні та сигнальні ракети та патрони.

Підривні пристрої (у т. ч. саморобні фугаси та розтяжки) - потужні заряди вибухової речовини, які виготовляють із будь-яких боєприпасів, можуть бути з дистанційним, хімічним, механічним, електричним чи комбінованим приводом. їх можуть встановлювати зі сповільненням (годинниковим механізмом).

Міна - боеприпас, призначений для встановлення під землю, на землі чи іншій поверхні для вибуху, спричиненого присутністю, близькістю чи контактом людини (транспортним засобом. Мають запобіжний механізм, який не дозволяє їх знімати та знешкоджувати. Можуть мати самоліквідатор для вибуху міни через певний проміжок часу.
Основні види мінно-вибухових пристроїв
Протипіхотна міна призначена для вибуху від присутності, близькості або безпосереднього впливу на неї людини, при цьому вона калічить або вбиває одного або кількох людей. Осколкові міни зазвичай споряджають уражальними елементами, як-от металевими кульками, циліндрами, смужками тощо.

Протитанкові міни призначені для знищення або виведення з ладу техніки. Міни зазвичай спрацьовують під тиском на них понад 100 кг.

Мінімальна безпечна відстань для евакуації: протипіхотні - 100 м, направленої дії - 300 м, протитанкові - 150 м.

Протитанкові міни бувають протигусеничні і протиднищеві. Вони призначені для мінування місцевості проти танків, самохідних ракетних і артилерійських установок, бронетранспортерів і інших бойових і транспортних машин супротивника. Протитанкова міна ТМ-62М (іл. 23.1) може застосовуватися з підривачем МВЧ-62.
Іл. 23.1. Протитанкова міна ТМ-62М: а - загальний вигляд міни з підривачем МВЧ-62 в транспортному положенні; б-розріз міни без підривача (з пробкою): 1 - корпус, 2 - пробка; 3 - прокладка, 4 - заряд; 5 - дно; 6 - додатковий детонатор; 7 - вушко для кріплення ручки чеки
Принцип дії міни: у разі наїзду на кришку підривача він опускається, його втулка з капсулем-детонатором М-1 упирається в детонатор; з кожним наступним натисканням чеки зрізуються, кульки звільняють ударник, який під дією бойової пружини наколює капсуль-детонатор М-1, спричиняючи його вибух і вибух міни.

Протипіхотні міни призначено для ураження живої сили. Розрізняють міни фугасні (ПМД-6М, ПМН) і осколкові (ПОМЗ-2М, ОЗМ-72 і МОН-50). Протипіхотну міну ПМД-6М (іл. 23.2) застосовують з детонаторами МУВ, МУВ-2 і МУВ-3.

Принцип дії міни: у разі натискання на міну кришка опускається і витягає Т-образну чеку з підривача; ударник звільняється і під дією бойової пружини наколює запал МД-5М (МД-2), який, вибухаючи, спричиняє вибух міни (після вилучення запобіжної чеки в підривача МУВ-2 або МУВ-3 різак під дією бойової пружини перерізає метало-елемент - годинниковий запобіжник і детонатор переводиться в бойове положення; час перерізання понад 2,5 хв, що достатньо для безпечної установки міни)
Іл. 23.2. Протипіхотна міна ПМД-6М: а - загальний вигляд міни; б - розріз міни; в - загальний вигляд підривача МУВ-2; г - розріз підривника; ґ - схема установки міни 1 - кришка; 2 - детонатор МУВ-2; 3 - гумовий ковпачок; 4 - металоелемент; 5 - різак; 6 - запобіжна чека; 7 - Т-подібна бойова чека; 8 - ударник; 9 - бойова пружина; 10 - корпус підривника; 11 - запал МД-5М; 12 - металева пластинка; 13 - корпус міни; 14 - заряд ВВ (200 г тротилову шашку); 15 - маскувальний шар (трава, листя)
Протипіхотна міна ПМН (іл. 23.3) має пластмасовий корпус. Принцип дії: у разі натискання на міну кришка і шток опускаються; бойовий виступ штока виходить із зачеплення з ударником, він звільняється і під дією бойової пружини наколює запал, який, вибухаючи, спричиняє вибух міни. Протипіхотні фугасні міни взимку за глибини снігу до 10 см встановлюють на ґрунт, а за більшої глибини - на утрамбований сніг з маскувальним шаром до 5 см. Знімати протипіхотні фугасні міни категорично заборонено.
Іл. 23.3. Протипіхотна міна ПМН Іл. 23.4. Мінометна міна
Мінометна міна (іл. 23.4) - необертовий оперений снаряд каплеподібної форми, призначений для стрільби з гармат (мінометів). Особливістю є висока чутливість підривника миттєвої дії. Протипіхотні міни можна встановлювати в ґрунті (іл. 23.5 а) та на його поверхні (іл. 23.5 б), також можуть бути піднятими на металевому чи дерев'яному штирі на спеціальних ніжках (іл. 23.6).
Іл. 23.5. Протипіхотна міна, встановлена: а - у ґрунті; б - на поверхні ґрунту Іл. 23.6. Протипіхотна міна, піднята на металевому чи дерев'яному штирі на спеціальних ніжках
Міна-пастка (іл. 23.7) - спеціальний пристрій, який може бути замаскований під безпечні зовні предмети побуту. Пристосований для того, щоб убивати чи завдавати ушкоджень. Спрацьовує раптово, коли людина торкається чи наближається до начебто нешкідливого предмета або здійснює, здавалося б, безпечну дію. Найчастіше встановлюються в будинках, спорудах, поблизу предметів повсякденного вжитку, зброї, дитячих іграшок. Зона можливого ураження в радіусі 150 м.
Іл. 23.7. Міни-пастки та основні види мінування (праворуч скраю внизу)
Міни-пастки призначені для створення атмосфери невпевненості та підозри, тим самим знижуючи морально-бойовий дух, змушуючи бути більш обережними, що призводить до уповільнення руху.

Міни-розтяжки (іл. 23.8). Найімовірніші місця для мінування: а) вузькі ділянки доріг; б) в місцях зручних для засад; в) узбіччя доріг та ґрунтові дороги; г) навколо будь-яких перешкод; ґ) в канавах, навколо будинків та в місцях які зручно використовувати як сховище; д) навколо покинутого спорядження; е) на зруйнованих шляхах, стежках та залізничних коліях; є) в місцях суспільно важливих.
Іл. 23.8. Міни-розтяжки Основними причинами потрапляння людей на мінні поля різні обставини, зокрема такі, про які йдеться нижче:
* Люди не усвідомлюють, що йдуть у хибному напрямку!

* Бажання справити природні потреби в найближчих кущах!

* Вихід на узбіччя дороги. Узбіччя доріг - найзручніше місце мінування.

* Мінометний (снайперський) обстріл може спричинити вихід на заміновану місцевість.

* Бажання мати гарний сувенір.

* Ворожі позиції та місця поховань є імовірними місцями встановлення мін-пасток.

* Нехтування знаками, що вказують на присутність мін. Те, що ви не помічаєте ознак наявності мін, ще не означає що їх немає (іл. 23.9).

* Стежкою хтось пройшов, тому ви впевнені, що шлях безпечний, але це не завжди так.
Іл. 23.9. Знаки, що вказують на наявність мін (а-г), необхідність зупинки й оцінки ситуації (ґ) Негайні дії при виявленні мінно-вибухового пристрою:
1. Зупиніться й оцініть ситуацію (іл. 23.9 т). Чи є втрати? Чи є загроза вашому життю? Які індикатори мінного поля ви бачите? Чи бачите ви міни? На якій відстані ви від безпечного місця? Чи здатні ви самостійно вийти з мінного поля? З ким є зв'язок?

2. Посильте пильність: зверніть увагу на форму, розмір, колір та матеріал побаченого предмета; помічайте будь-які видимі позначки, сліди на ґрунті.

3. Прощупайте ґрунт перед собою дротом.

4. Прощупайте ґрунт перед собою руками через кожних 2 см.

5. Визначте своє точне місцеположення за допомогою карти або GPS та негайно сповістіть про ситуацію черговим ДСНС, поліції, командирам, начальникам, батькам.

6. Зауважте інші фактори, такі як позиції розташування військ, погоду, час інші фактори.

7. Повертайтеся назад тими ж слідами, звідки прийшли.

8. Якщо у вас є втрати, проробіть стежку до пораненого, перевірте (візуально) простір навколо нього на наявність мін, винесіть пораненого у безпечне місце.

9. Якщо ви в машині і вона не пошкоджена, залишайтеся в ній до прибуття саперів.

10. Якщо машина пошкоджена, вирішуйте, що безпечніше - залишитись у ній чи ні.

11. Позначте мінне поле на місцевості. Оповістіть місцеве населення.
Методика виходу з мінного поля самостійно:
1. Якщо ви опинились на мінному полі, негайно зупиніться!

2. Не панікуйте! Будьте уважними, обдумайте всі свої подальші дії.

3. Прощупайте ґрунт, користуючись щупом.

4. Завжди намагайтесь повернутись туди, звідки прийшли по своїх слідах.

5. Виходьте найкоротшим шляхом до безпечного місця
Щоб не стати наступною жертвою мін:
* звертайте увагу на предмети, що вказують на присутність мін;

* не заходьте до будинків, не перевірених саперами, бо всі покинуті будівлі - це зручні місця для мінування та мін-пасток;

* не будьте збирачем сувенірів;

* пам'ятайте, що розмінування здійснюють тільки сапери!
Для зменшення ризику потрібно:
* володіти інформацією про мінні поля;

* помічати, де ходять місцеві жителі; пересуватися перевіреними шляхами;

* намагатися залишатись на бетонованих або асфальтованих дорогах;

* уникати ґрунтових доріг та стежок;

* планувати переходи по перевірених маршрутах;

* інформувати інших, куди ви йдете.

1. Які види вибухових пристроїв вам відомі?

2. Поміркуйте, чому міна - це боеприпас? Які "прикмети" мають мінні поля?

3. Які міни за призначенням вам відомі?

4. Чим небезпечна міна-пастка?

5. Чим небезпечна стрибаюча міна?

6. Обґрунтуйте, чому є небезпечними знайдені старі, іржаві вибухові предмети?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Мінно-вибухові пристрої. Класифікація, принципи дії, алгоритм дій у разі виявлення - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Які хімічні й фізичні процеси покладено в основу дії мінно-вибухових пристроїв? Мінно-вибухові пристрої (загородження) є основою інженерних загороджень і облаштовують як мінні поля, групи (осередки) Для цього застосовують протитанкові (ПТМ) і протипіхотні (ППМ) міни, а також заряди вибухових речовин. У комплексі з мінно-вибуховими загородженнями можуть встановлювати сигнальні міни (CM) Розпізнавання вибухонебезпечних предметів.

# data[].attributes.headline
21.12.2022 11 клас Сутність, зміст і послідовність виконання аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт. Заходи безпеки під час їх проведення

# data[].attributes.subject
21.12.2022 11 клас Сутність, зміст і послідовність виконання аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт. Заходи безпеки під час їх проведення

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима
Які невідкладні роботи виконують аварійно-рятувальні бригади під час автомобільних аварій і катастроф?
Аварійно-рятувальні роботи спрямовані на: * пошук, порятунок життя, збереження здоров'я людей і захист населення; * уникнення руйнувань і матеріальних збитків; * локалізацію зони впливу небезпечних чинників; * ліквідацію чинників, що унеможливлюють проведення таких робіт або загрожують життю рятувальників.

Проведення аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт з ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій у мирний час та в особливий період передбачає:

1) організацію та управління аварійно-рятувальними та іншими невідкладними роботами;

2) розвідку районів, зон, ділянок, об'єктів проведення робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації;

3) визначення та локалізацію зони надзвичайної ситуації;

4) виявлення та позначення районів, які зазнали радіоактивного, хімічного забруднення чи біологічного зараження (крім районів бойових дій);

5) прогнозування зони можливого поширення надзвичайної ситуації та масштабів можливих наслідків;

6) ліквідацію або мінімізацію впливу небезпечних чинників, які виникли внаслідок надзвичайної ситуації;

7) пошук та рятування постраждалих, надання їм екстреної медичної допомоги і транспортування до закладів охорони здоров'я;

8) евакуацію або відселення постраждалих;

9) виявлення та знешкодження вибухонебезпечних предметів;

10) санітарну обробку населення та спеціальну обробку одягу, техніки, обладнання, засобів захисту, будівель, споруд і територій, які зазнали радіоактивного, хімічного забруднення чи біологічного зараження;

11) надання домедичної допомоги постраждалим, здійснення санітарно-протиепідемічних заходів, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення в районі виникнення надзвичайної ситуації та місцях тимчасового розміщення постраждалих;

12) запровадження обмежувальних заходів, обсервації та карантину;

13) надання психологічної та матеріальної допомоги постраждалим, проведення їх медико-психологічної реабілітації;

14) забезпечення громадського порядку в зоні надзвичайної ситуації;

15) проведення першочергового ремонту та відновлення роботи пошкоджених об'єктів життєзабезпечення населення, транспорту і зв'язку;

16) здійснення заходів соціального захисту постраждалих унаслідок надзвичайних ситуацій;

17) проведення інших робіт та заходів залежно від характеру та виду надзвичайної ситуації.

Аварійно-рятувальні та інші невідкладні роботи виконують відповідно до порядку, визначеного інструкціями, правилами, статутами, іншими нормативними документами щодо дій у надзвичайних ситуаціях, які схвалені відповідними центральними органами виконавчої влади (КМУ, ДСНС). Такі роботи мають бути виконані в максимально стислі строки, тривати - безперервно до їх повного завершення (безупинно, вдень і вночі, за будь-якої погоди), з найбільш повним використанням можливостей сил і засобів, неухильним дотриманням вимог встановлених режимів робіт та правил безпеки.

З метою безпосередньої організації і координації аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації створюють штаб з ліквідації її наслідків.

Основну частину робіт, пов'язаних з реагуванням на надзвичайну ситуацію або усуненням загрози її виникнення, виконують сили цивільного захисту підприємства, установи чи організації, де виникла така ситуація, з наданням їм необхідної допомоги силами цивільного захисту адміністративно-територіальної одиниці, на території якої розташоване таке підприємство, установа чи організація, а також відповідними підрозділами ДСНС, МОЗ, ЗСУ, інших військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення відповідно до Конституції і законів України.

До робіт із запобігання виникненню НС та ліквідації їхніх наслідків можуть залучатися на добровільних або договірних засадах громадські об'єднання за наявності в них учасників, які залучаються до таких робіт, відповідного рівня підготовки. Сили цивільного захисту, крім добровільних формувань цивільного захисту, укомплектовують персоналом (кадрами) та мають бути забезпечені засобами цивільного захисту з урахуванням необхідності проведення робіт в автономному режимі протягом не менше трьох діб.

Аварійно-рятувальні та інші невідкладні роботи (іл. 34.1) спрямовуються на пошук, рятування і захист людей (зокрема надання їм екстреної медичної допомоги) (іл. 34.2), захист матеріальних і культурних цінностей та довкілля під час ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій. До їх виконання залучаються працівники, які мають спеціальну підготовку, засоби індивідуального захисту та відповідне оснащення.
Іл. 34.1. Підготовка до виконання аварійно-рятувальних й інших невідкладних робіт Іл. 34.2. Надання постраждалим екстреної медичної допомоги Іл. 34.3. Використання спеціальної техніки під час гасіння пожежі
Аварійно-рятувальні та інші екстрені роботи проводять для порятунку людей і надання допомоги постраждалим, для локалізації аварії й усунення пошкоджень, що ускладнюють проведення рятувальних робіт, а також для створення відповідних умов проведення відбудовних робіт. Організація та виконання аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт в осередках ураження і зонах стихійного лиха є одним із головних завдань ЦЗ. Вони передбачають припинення дії фактора ураження; розвідку осередків ураження; відновлення шляхів сполучення; виявлення постраждалих і винесення їх з-під завалів, а також з ушкоджених, загазованих та палаючих будинків; надання постраждалим домедичної допомоги та їх евакуацію; виведення населення із зон, небезпечних для проживання, - затоплення, хімічного і небезпечного радіоактивного зараження тощо; за необхідності - проведення санітарної обробки людей, знезараження техніки, засобів захисту й одягу, продовольства, води і фуражу, території, споруд, транспортних засобів; забезпечення людей водою, харчуванням, захистом від несприятливих факторів зовнішнього середовища.

До виконання аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт залучають воєнізовані спеціалізовані формування цивільного захисту та невоєнізовані аварійно-рятувальні загони об'єктів господарського комплексу. В окремих випадках, крім названих формувань, можуть залучати військові частини. Головне їх завдання-порятунок людей і матеріальних цінностей. Характер і порядок дій формувань цивільного захисту залежить від виду стихійного лиха, аварії чи катастрофи, обставин, що склалися, кількості й рівня підготовки залучених сил, пори року і доби, кліматичних умов тощо. Зазначені сили забезпечують засобами захисту. Під час ліквідації наслідків виробничих аварій застосовують інженерну й іншу спеціальну техніку (іл. 34.3): крани, бульдозери, екскаватори, компресорні станції, самоскиди, важкі тягачі з тросами для розтягування і розведення великих залізобетонних конструкцій, вертольоти великої вантажопідйомності та металорізальні установки. Використовують також засоби малої механізації: домкрати, лебідки, мотопилки, газорізи, електронасоси тощо.

Створюють угруповання сил у складі розвідувальних підрозділів, загонів забезпечення руху, 2-3 ешелонів і резерву. Успіх залежить від рівня розвідки і врахування конкретних умов. У районах стихійного лиха розвідка має встановити межі осередку лиха і напрямок його поширення; об'єкти й населені пункти, яким загрожує небезпека; місця скупчення людей; шляхи підходу техніки; стан пошкоджених будівель і споруд, а також наявність у них постраждалих; місця аварій на комунально-енергетичних мережах; обсяг аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт.

Аварійно-рятувальні та інші невідкладні роботи, залежно від масштабів лиха й обставин, що склалися, виконують по-різному. Припинення поширення ОР в навколишньому середовищі досягають таким чином: * зменшенням швидкості випаровування шляхом ізоляції шару небезпечної хімічної речовини повітряно-механічною піною, а також зв'язування матеріалами (піском, ґрунтом тощо) з наступним видаленням; * зменшенням концентрації хімічної речовини за допомогою водяних завіс із розпилених струменів, які встановлюють на шляху поширення хмари ОР (іл. 34.4, іл. 34.5).
Іл. 34.4. Ліквідація аварії з викидом СДОР Іл. 34.5. Установлення водяної завіси тонко розпиленими струменями води
У районі осередку аварії на радіаційно та хімічно небезпечному об'єкті дія аварійно-рятувальних формувань має бути спрямована на надання постраждалим тільки найнеобхіднішої допомоги. Після цього потрібно швидко евакуювати їх за межі зараженої території (іл. 34.6).
Іл. 34.6. Евакуація з вогнища СДОР Іл. 34.7. Рятувальні роботи після землетрусу Іл. 34.8. Надання невідкладної медичної допомоги постраждалому в задимленій атмосфері
Після землетрусів (іл. 34.7) передусім витягують постраждалих з-під завалів, напівзруйнованих і палаючих будинків, надають людям невідкладну допомогу (іл. 34.8). У завалах влаштовують проїзди, локалізують і усувають аварії на інженерних мережах, які загрожують життю людей або заважають виконувати рятівні роботи. Завалюють конструкції приміщень і споруд, що перебувають в аварійному стані, або укріплюють їх, організовують водопостачання та обладнують пункт збору постраждалих та медичні пункти.
Іл. 34.9. Евакуація людей плавзасобами із затоплених територій Іл. 34.10. Евакуація на човні мешканки населеного пункту самотужки Іл. 34.11. Викопування водовідвідної канави
Під час повені для виконання рятувальних робіт залучають загони, а також відомчі спеціалізовані команди й підрозділи, які оснащені плавзасобами. Рятувальні роботи під час повені спрямовані на пошуки людей на затоплених територіях, посадку їх у плавзасоби або гелікоптери та евакуацію в безпечні місця (іл. 34.9, іл. 34.10). Групи розвідки мають переміщуватися на швидких плавзасобах і гелікоптерах, визначати місця скупчення людей на затоплених територіях, їхній стан. Для зняття людей з напівзатоплених будинків, споруд, дерев або рятування їх із води всі плавзасоби оснащують необхідним обладнанням і пристроями, рятувальними засобами. Домедичну допомогу надають рятувальні підрозділи безпосередньо в зоні затоплення. Боротьбу з повенями в період льодоходу проводять шляхом ліквідації заторів, що утворюються на річках. Особовий склад формувань має бути навченим правилам поведінки на воді, заходам рятування людей і користування рятувальними засобами.

Основним засобом попередження селю є закріплення і стимулювання розвитку ґрунтового і рослинного покриву на схилах, і особливо в місцях зародження селів, а також зменшення надходження поверхневих вод, спуск талої води, перекачка води за допомогою насосів, а також правильне розміщення на схилах гір різних гідротехнічних споруд. Діє спеціальна протиселева служба оповіщення, яка має повідомити населенню про утворення селю. У разі початку зсуву рятувальні й аварійно-технічні групи евакуюють людей у безпечні райони, влаштовують проїзди, очищають оглядові колодязі й камери на комунально-енергетичних мережах, відновлюють шляхи сполучення, дорожні й гідротехнічні споруди.

Після зупинки зсуву підприємства шляхового будівництва і мостобудівні організації відновлюють дороги, мости, лінії та засоби зв'язку, будують водовідвідні канави (іл. 34.11), прибирають із доріг і вулиць завали. Під час виконання робіт з ліквідації зсуву необхідно суворо дотримувати заходів безпеки. Небезпечні ділянки необхідно огороджувати спеціальними знаками. Для боротьби зі сніговими заметами й обледенінням залучають формування загального призначення, а також працездатне населення району, а за необхідності - і сусідніх районів. Для виконання визначених робіт необхідно використовувати інженерну техніку підприємств, а також снігоочищувальну техніку об'єктів. Снігоочищувальні й снігозбиральні машини обладнують приладами звукового та світлового попередження. На шляхах лід сколюють або посипають піском, гравієм, особливо на поворотах та ділянках з поганою видимістю.

Боротьбу зі сніговими лавинами організовують протилавинні служби. У місцях накопичення снігу ставлять щити й огорожі, завдяки чому сніг накопичується в безпечних місцях, а на шляхах можливого спуску лавин споруджують відбійні дамби, лавинорізи. У місцях постійної загрози сходження снігових лавин організують лавинні станції, які ведуть спостереження і попереджають людей про небезпеку.

Після урагану підприємства спільно з усім працездатним населенням виносять (виводять) потерпілих із завалених захисних та інших споруд і надають їм домедичну допомогу, відновлюють ушкоджені приміщення, лінії електропередач, зв'язку, газо- і водопроводу, ремонтують техніку та виконують інші відновлювальні роботи.

У разі великих аварій і катастроф організацію робіт з ліквідації наслідків проводять з урахуванням обставин, що склалися, ступеня зруйнованості й ушкодження приміщень і споруд, обладнання, агрегатів, особливостей забудови та інших умов.

Винесення уражених людей за межі небезпечної зони здійснюють різноманітними способами: на ношах (іл. 34.12), руках, брезенті, ковдрі та інших засобах (іл. 34.13). Постраждалих зосереджують у безпечних районах, де їм надають домедичну допомогу. Для цього будь-яка особа, що потрапила до зони ураження, а особливо рятувальник, повинна вміти надавати домедичну допомогу, використовуючи підручні засоби.
Іл. 34.12. Евакуація із зараженої зони Іл. 34.13. Евакуація з важкодоступного місця
Заходи безпеки під час виконання рятувальних та інших невідкладних робіт. Унаслідок НС можливі руйнування та пожежі на об'єктах, пошкодження мереж комунально-енергетичного господарства, отруєння небезпечними хімічними речовинами, тому необхідно особовому складу рятувальних формувань суворо дотримувати заходів безпеки й правил поведінки в зонах зараження.

1. Перед початком робіт в осередках ураження та зонах руйнувань необхідно: уважно оглянути зруйновані (пошкоджені) будинки і споруди; установити небезпечні та пошкоджені місця.

Заборонено без необхідності заходити в зруйновані (пошкоджені) будинки і споруди, які можуть обвалитися. Заходити в такі будинки необхідно тільки з безпечного боку, уважно прислуховуючись до характерних потріскувань або шарудіння, які вказують на можливість обвалення пошкоджених конструкцій.

2. Під час виконання робіт у зруйнованих чи пошкоджених будинках (спорудах) і завалах на висоті необхідно користуватися страхувальними засобами, місця (ділянки) огородити й позначити спеціальними знаками. Організувати надійну страховку рятувальників. Не можна працювати в завалах одному рятувальнику (бійцю).

3. Для роботи на електромережах призначають підготовлених для цього людей. Усі роботи здійснюють після вимкнення електроенергії. Заборонено торкатися електричних дротів та з'єднаних з ними металевих конструкцій.

4. Під час роботи на водопровідних, каналізаційних та газових мережах особовий склад ЦЗ повинен бути забезпечений ізоляційними протигазами. Наявність газу визначають газоаналізаторами або іншими спеціальними приладами.

Поблизу загазованих ділянок заборонено курити, користуватися сірниками та інструментами, які під час роботи можуть іскрити.

Слід суворо дотримувати заходів пожежної безпеки. Не можна гасити водою палаючі метали (магній, натрій) чи електропристрої, що перебувають під напругою; резервуари з бензином, гасом, матеріали, які зберігаються разом з негашеним вапном та карбідом кальцію. У таких ситуаціях використовують вогнегасники.

5. Під час виконання АР та інших HP вночі та за несприятливої погоди організовують освітлення ділянки робіт та під'їзних шляхів; умовними освітлювальними знаками позначають небезпечні місця для руху транспорту, переходи, котловани тощо.

Крім цього, пересування людей і автомобілів має відбуватися тільки визначеними та розвіданими шляхами; заборонено виконання робіт біля конструкцій, яким загрожує падіння; роботу в задимлених, загазованих приміщеннях і завалах виконують групами по 2-3 особи в індивідуальних засобах захисту.

Важливо обмежити тривалість роботи в небезпечних зонах радіаційного та хімічного зараження. Установити відповідні режими радіаційного захисту, які передбачають максимально допустиму тривалість перебування в зоні радіаційного зараження (на ділянках робіт), термін перебування у захисних спорудах, а також тривалість проїзду з району розташування команд рятувальників в осередок ураження і назад. Для здійснення індивідуального дозиметричного контролю особовому складу перед введенням його на заражену місцевість видають індивідуальні дозиметри. Після закінчення роботи в спеціальному журналі реєструють дозу опромінення, яку отримала кожна особа.

Для визначення тривалості роботи особового складу на зараженій місцевості організовують груповий дозиметричний контроль. Час перебування людей на радіаційно зараженій місцевості встановлюють відповідно до чинних безпечних норм дози опромінення. Необхідно також передбачити прийом особовим складом радіопротекторних засобів, перед тим як увійти в зону з підвищеним рівнем радіації. Після закінчення роботи особовий склад аварійно-рятувальних загонів має здійснити щодо себе повну санітарну обробку, яка полягає в митті під душем зі зміною одягу та взуття.

Суворе дотримання всього комплексу заходів безпеки особового складу оперативно-рятувальних сил ЦЗ під час виконання АР та інших HP дає змогу зберегти їх працездатність, обмежити втрату людей та своєчасно досягти поставлених перед ними цілей.

Особиста гігієна в умовах радіаційного, хімічного і біологічного зараження. В умовах радіаційного, хімічного та біологічного зараження потрібно суворо дотримувати заходів радіаційної безпеки та особистої гігієни.

Головну небезпеку для людей на території, забрудненій радіоактивними речовинами, становить внутрішнє опромінювання внаслідок потрапляння радіоактивних речовин усередину організму з повітрям, що вдихається, та під час вживання продуктів харчування й води.

Тому перед випаданням радіоактивних речовин слід ущільнити вікна вашого будинку, вхідні двері обладнати м'якими шторами; заклеїти димоходи, вентиляційні отвори, люки; згорнути килимові доріжки й килими; м'які меблі накрити чохлами, столи - поліетиленовою плівкою або клейонкою; перед вхідними дверима поставити ємність з водою, а поруч розстелити килимок.

Для запобігання або послаблення дії на організм радіоактивних речовин, які можуть викликати різні прояви радіаційного ураження, потрібно максимально обмежити перебування на відкритій території.

Виходячи з приміщення, використовуйте засоби індивідуального захисту (респіратори Р-2, "Пелюстка", ватно-марлеві пов'язки, плащі з капюшоном, гумові чоботи, рукавиці, а за наявності - і спеціальний захисний одяг); за необхідності перебування в зоні радіаційного зараження періодично проводьте часткову санітарну обробку, тобто промивайте чистою водою відкриті ділянки тіла, слизові оболонки очей, носа і рота, а також видаляйте радіоактивний пил з одягу, взуття, засобів індивідуального захисту; під час перебування на відкритій території не роздягайтесь, не сідайте на землю, не куріть; перед тим, як зайти в приміщення, вимийте взуття водою або витріть його мокрою ганчіркою, верхній одяг витрусіть і почистіть вологою щіткою.

Суворо дотримуйте правил колективної та особистої гігієни: ретельно мийте руки з милом перед уживанням їжі; регулярно (не рідше одного разу на добу) приймайте душ, менше користуйтесь косметичними засобами (помадою, кремом, пудрою); у всіх приміщеннях для людей щодня робіть вологе прибирання, бажано з використанням мийних засобів; необхідно стежити, щоб у квартирі не було протягів; уживайте їжу тільки в закритих приміщеннях; використовуйте воду лише з перевірених джерел; сільськогосподарські продукти з індивідуальних господарств, особливо молоко, овочі та фрукти, споживайте тільки за рекомендаціями органів охорони здоров'я.

Не купайтеся у відкритих водоймах до перевірки ступеня їх радіаційного забруднення; не збирайте в лісі ягоди, гриби, квіти.

Засоби індивідуального захисту можна не використовувати під час тимчасового перебування в житлових і адміністративних будинках у тиху безвітряну погоду та після дощу.

Складною проблемою під час дій у зоні радіаційного зараження є організація харчування людей. У разі гострої необхідності готувати їжу на відкритій місцевості можна за рівня радіації до 1 P/год. За рівнів до 5 P/год розгортання кухонь дозволено в наметах. Ділянку навколо них доцільно дезактивувати або зволожувати в радіусі 20-100 м.

На території з вищим радіоактивним фоном готувати та споживати їжу потрібно тільки в закритих герметичних і дезактивованих приміщеннях або в захисних спорудах. Продукти і воду доставляють сюди в герметичному посуді (упаковці) або використовують ті, що зберігалися в захищених місцях (у підвалах, сховищах) у скляній тарі,

поліетиленових пакетах або в холодильниках. Споживати їжу на відкритій місцевості й у відритих спорудах можна за рівня радіації до 5 Р/год.

Перевезення людей потрібно здійснювати тільки після спеціальної обробки транспорту і його радіометричного контролю. Щоб попередити важкі наслідки опромінення і послабити прояви променевої хвороби в усіх випадках перебування на зараженій місцевості, необхідно здійснювати медичну профілактику вражень іонізуючим випромінюванням, використовуючи радіопротектори.

Особи, що перебували в зоні радіаційного й хімічного зараження, перед виходом з неї зобов'язані пройти повну санітарну обробку.

В осередку біологічного зараження і появи особливо небезпечних інфекцій запроваджують стан суворого протиепідемічного режиму. Перебуваючи там, рятувальники використовують протичумні костюми (іл. 34.14), які знімають, виходячи із зараженої зони перед повною санітарною обробкою.

Крім того, усі, хто перебував у зараженій зоні, мають уживати відповідну дозу антибіотиків для екстреної неспецифічної профілактики.
Іл. 34.14. Рятувальники в протичумних костюмах

1. У чому полягає мета аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт? 2. Які завдання виконують рятувальники під час проведення аварійно-рятувальних робіт та інших невідкладних робіт? 3. Які сили й засоби використовують для проведення таких робіт? 4. У чому полягає завдання розвідки осередку ураження? 5. Які особливості аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт під час надзвичайних ситуацій природного та техногенного характеру вам відомі? 6. Яких заходів безпеки потрібно дотримувати під час проведення аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт? 7. Які особливості здійснення заходів особистої гігієни в умовах радіаційного, хімічного та біологічного зараження?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Сутність, зміст і послідовність виконання аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт. Заходи безпеки під час їх проведення - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Сутність, зміст і послідовність виконання аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт. Заходи безпеки під час їх проведення - "Основи рятувальних та інших невідкладних робіт" - "Основи цивільного захисту" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А.

# data[].attributes.headline
19.12.2022 11 клас Характеристика зон стихійного лиха (ураганів, затоплень, пожеж, хімічного, радіаційного та бактеріологічного зараження тощо)

# data[].attributes.subject
19.12.2022 11 клас Характеристика зон стихійного лиха (ураганів, затоплень, пожеж, хімічного, радіаційного та бактеріологічного зараження тощо)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима
Поміркуйте й скажіть, у яких умовах перебувають люди, які пережили стихійне лихо (урагани, затоплення, пожежі). Як їм можна допомогти?
З групи метеорологічних явищ природного походження вкрай небезпечними стихійними лихами є бурі й урагани (іл. 33.1). Вони є одними з найпотужніших сил стихії і за своїм руйнівним впливом часто порівнюються із землетрусом. Основною причиною їх виникнення є циклонічна діяльність атмосфери. Циклони Атлантичного океану зазвичай називають ураганами, а тропічні циклони західної частини Тихого океану - тайфунами. Факторами небезпеки в разі різних атмосферних вихорів є насамперед сильні вітри та інтенсивні опади. Руйнівна здатність вітру залежить від швидкості й позначена у 12- бальній шкалі Бофорта (табл. 33.1), запропонованій у 1806 р.
Іл. 33.1. Ураган Іл. 33.2. Шторм Іл. 33.3. Наслідки урагану
Буря (шторм) - дуже потужний, зі швидкістю понад 20 м/с постійний вітер, що викликає великі руйнації на суші та хвилювання на морі (шторми) (іл. 33.2). Для бур характерна менша, порівняно з ураганами, швидкість вітру. Тривалість їхньої дії складає від кількох годин до доби. Залежно від пори року і залучення до повітря різноманітного складу часток, розрізняють курні, безкурні, сніжні та шквальні бурі.

Шквальні бурі характеризуються раптовістю й нерідко великою руйнівною силою, іноді супроводжуються сильними опадами. Руйнівний вплив шквалів визначається швидкістю вітру, а також грозами і зливовими повенями.

Шквали можуть виникати в будь-яких місцях України, але найчастіше бувають у степах, лісостепах і на Поліссі. Це різке короткочасне (хвилини і десятки хвилин) посилення вітру, іноді до 30-40 м/с зі зміною напрямку. Штормовий (шквальний) вітер спостерігають часто, а його швидкість буває переважно 20-29 м/с, а іноді й понад 30 м/с. У гірських масивах, західних і північно-західних областях України швидкість вітру інколи досягає 40 м/с.

Ураган (фр. Ouragan) - це атмосферний вихор великої руйнівної сили. Найважливішими характеристиками урагану є швидкість вітру, шлях його руху, розміри та будова ураганів, середня тривалість дії урагану. Багаторічні спостереження показують, що швидкість вітру під час ураганів перевищує 29 м/с (12 балів за шкалою Бофорта) і досягає, здебільшого, 30-50 м/с.
Таблиця 33.1 Шкала Бофорта Продовження таблиці 33.1
Основними руйнівними чинниками цих небезпечних атмосферних явищ є: висока швидкість вітру; швидкісний напір та сила повітряного потоку, що обумовлює динамічний удар і має метальну дію; тривалість.

Для зручності контролю за напрямком ураганів та з метою зменшення помилок під час передачі інформації синоптики називають їх короткими жіночими і чоловічими іменами, що легко запам'ятовуються, або використовують чотиризнакову нумерацію. В Україні урагани виникають будь-якої пори року, але переважна більшість їх буває в липні - вересні. Терміни їх виникнення мають певну циклічність, що сприяє більш точному прогнозуванню.

На більшій частині території України вітри зі швидкістю більше 25 м/с бувають майже щорічно. Найчастіше - у Карпатах, горах Криму та на Донбасі.

Ураганні і штормові вітри взимку часто призводять до виникнення снігової бурі, яка має значно менші руйнівні наслідки. Урагани супроводжуються такими явищами, як зливи, снігопади, град, блискавки (електричні розряди). Вони ламають і виривають з коренями дерева (іл. 33.3), зривають дахи і руйнують будинки, лінії електропередач і зв'язку, виводять з ладу різноманітну техніку. Ураган викликає значні руйнування, завдає великого збитку народному господарству, призводить до травм, а іноді і людських жертв. Люди можуть потрапляти під уламки зруйнованих будинків і споруд, а предмети, що летять з великою швидкістю, можуть завдати людям важких травм. Сучасні методи прогнозування погоди дають можливість за кілька годин, а то і за добу, попередити населення про можливий ураган. Найбільш надійним захистом населення від ураганів є використання захисних споруд (метро, підвалів будинків, підземних переходів тощо).

Дії населення під час урагану. Після отримання сигналу про загрозу урагану або бурі населення приступає до робіт щодо підвищення міцності та надійності будинків, споруд та інших місць розташування людей, займається пожежною профілактикою і створює необхідні для забезпечення життєдіяльності запаси. З підвітряного боку будинків люди щільно зачиняють вікна, двері, люки горищ і вентиляційні отвори. Скло вікон заклеюють, вікна та вітрини захищають віконницями або щитами. Для збалансування внутрішнього та зовнішнього тиску двері та вікна будинків з підвітряного боку відчиняють. Підготуйтесь до вимкнення електромережі, перекрийте газові крани, погасіть вогонь у грубках. З моменту отримання інформації про безпосереднє наближення урагану або сильної бурі жителі населених пунктів мають зайняти раніше підготовлені місця в будинках або сховищах.

Перебуваючи в будинку, необхідно зачинити кватирки і відійти від вікон, зайнявши відносно безпечне місце (ніші, дверні прорізи, вбудовані шафи). Покладіть на підлогу речі, які можуть впасти і спричинити травми. Відсуньте ліжко від вікна.

Зупиніться, якщо ви їдете автомобілем. Вийдіть і швидко сховайтесь у міцній будівлі або лягайте на дно будь-якого заглиблення (придорожньої канави, видолинка, ями, яру) і щільно притисніться до землі.

Під час вимушеного перебування під відкритим небом необхідно відійти на безпечну відстань від будинків. Такі дії значно зменшують кількість ушкоджень.

Необхідно остерігатися пошкоджених та повалених дерев, розгойдування рекламних щитів, вивісок, транспарантів.

Не перебувати на підвищеннях, мостах, поблизу трубопроводів, ліній електропередач, об'єктів з отруйними і легкозаймистими речовинами.

Повені - тимчасове затоплення значної частини суші водою в результаті розливу річок та великої кількості опадів (іл. 33.4), інтенсивного танення снігу, утворення заторів льоду в період весняного паводка, вітрового нагону води в річки з моря. Крім того, причиною повені можуть бути завали на річках у результаті землетрусу, гірські зсуви і руйнування дамб, гребель гідровузлів, виникнення цунамі або гравітаційних хвиль від підводних ядерних вибухів. Повені характеризуються швидким підйомом рівня води і затопленням значних територій, де велика кількість населення залишається без притулку, питної води та продуктів харчування; люди зазнають впливу холодної води, вітру та інших метеорологічних чинників. Спеціалісти вважають, що людям загрожує небезпека, коли шар води досягає одного метра, а швидкість потоку перевищує один метр на секунду. Підйом води на 3 м призводить до руйнування будівель та споруд. В Україні повені є найпоширенішим стихійним лихом (іл. 33.5).
Іл. 33.4. Повінь через випадання великої кількості опадів Іл. 33.5. Затоплене місто Галич під час паводка на Заході України в 2008 р. Іл. 33.6. Наслідки повені на річці Кроуфіш у штаті Вісконсин (США) у 2008 р. Іл. 33.7. Зруйнована вибухом гребля Дніпрогесу в 1941 р.
Паводки і повені на гірських річках бувають, зазвичай, у період літніх дощів, на рівнинних - найчастіше є наслідком весняного танення снігу.
Найвірогідніші зони можливих повеней на території України:

у північному регіоні - басейни річок Прип'ять, Десна та їхні притоки;

у західному регіоні - басейни верхнього Дністра, Тиси, Прута, Західного Бугу та їхніх приток;

у східному регіоні - басейни Сіверського Дінця з притоками, Псла, Ворскли, Сули та інших приток Дніпра;

у південному і південно-західному регіонах - басейни приток нижнього Дунаю, річки Південний Буг та її приток.

Під час повені виокремлюють чотири зони затоплення: перша зона - катастрофічного затоплення; друга зона - зона швидкої течії; третя зона - зона середньої течії; четверта зона - зона слабкої течії (розливу).

Повені на річках за висотою підйому води, площею затоплення та величиною завданої шкоди поділяють на 4 категорії: низькі (малі), високі (середні), значні (великі) та катастрофічні. Катастрофічні повені зі значними матеріальними збитками, а також людськими жертвами час від часу відбуваються в Закарпатті, їх причиною є не тільки природні фактори, але й непродумана діяльність людей, насамперед - вирубка лісів.

Тривалість повеней (затоплень) може сягати 7-20 діб і більше. Можливе затоплення не тільки 10-70 % сільськогосподарських угідь, але й великої кількості техногенно небезпечних об'єктів.

Повені часто супроводжувалися селевими потоками та зсувами, руйнуванням житлових будинків, захисних дамб, мостів, доріг (іл. 33.6) та людськими жертвами.

На ріках України створено каскад гідровузлів (майже 2000 гребель), за руйнації яких можуть виникнути аварії на гідротехнічних спорудах (гідродинамічні аварії) (іл. 33.7) з подальшими катастрофічними затопленнями. Для них характерні: значна швидкість поширення (до 25 км/год), висота (до 20 м) та ударна сила (до 10 тонн на см ²) хвилі прориву, а також значна швидкість затоплення всієї території. У зоні опиняться сотні населених пунктів, у яких будуть зруйновані (розмиті) системи водопостачання, каналізації, зливних комунікацій, банно-пральних стічних вод, місця збору сміття і нечистот та інших відходів. Усі ці нечистоти, сміття і відходи будуть забруднювати зони затоплення і поширюватися течією. У цих зонах зростає небезпека виникнення і поширення інфекційних захворювань. Цьому ж буде сприяти скупчення населення на обмеженій території за умов значного погіршення матеріально-побутових умов життя. Для попередження аварій на гідротехнічних спорудах підвищують стійкість наявних дамб, насипів, а також проводять заходи, які унеможливлюють виникнення вибухів (удосконалення технологічного процесу, запобігання тероризму, захист від високоточної та інших видів зброї).

Розміри матеріальних втрат і ступінь ураження людей будуть змінюватися залежно від щільності населення в зоні затоплювання, своєчасності оповіщення, відстані населеного пункту від місця початку повені та від розташування медичних установ, висоти хвилі, що затоплює, і часу її проходження, температури води і навколишнього середовища, періоду доби та багатьох інших особливостей.

Захист людей в умовах повені передбачає оповіщення, евакуацію людей та інші дії відповідно до планів боротьби з повенями та захистом населення. З метою попередження повеней створюють водосховища для регулювання річкового стоку, будують спеціальні захисні споруди (дамби). Так, на річці Дніпро створена мережа водосховищ, яка дозволяє планомірно регулювати річковий стік та значно зменшувати масштаби повеней.

Особиста безпека. Почувши попередження про загрозу повені, вимкніть газ, електроенергію і негайно виходьте у безпечне місце - на підвищення. Якщо повінь розливається повільно і ви маєте час, уживайте заходів щодо рятування майна та матеріальних цінностей: перенесіть їх у безпечне місце, а самі займіть верхні поверхи (горище), дахи будівель. Зробіть запас продуктів харчування та питної води. Використовуйте плавальні засоби або зробіть їх із колод, дощок, автомобільних камер тощо.

Опинившись у воді, скиньте важкий одяг (шерстяний здатний зберігати тепло у воді, тому в холодній воді його знімати не рекомендується) і взуття, скористайтеся плаваючими поблизу або піднятими над водою предметами та чекайте допомоги.

Важливими умовами ефективного проведення рятувальних робіт під час повені є: прогнозування можливого часу виникнення і масштабів повеней, своєчасність оповіщення населення і його евакуації, організація пошуку людей на затопленій території, чіткість проведення аварійно-рятувальних робіт, кількість рятувальних загонів, їх забезпеченість спеціальними засобами та технікою і підготовленість особового складу цих формувань, своєчасність і якість надання медичної допомоги потерпілим, організація чіткої взаємодії між органами охорони здоров'я, рятувальними та іншими формуваннями, що беруть участь у ліквідації наслідків повені та наданні домедичної допомоги постраждалим. У проведенні заходів, спрямованих на ліквідацію наслідків повеней, беруть участь формування різноманітних служб, які призначені для проведення аварійно-рятувальних робіт, проведення евакуації та надання медичної допомоги. Надання допомоги розрізненим групам людей на великій території зумовлює роботу зазначених бригад невеликими силами на значній ділянці, іноді на значній відстані однієї бригади від іншої з використанням плавзасобів (катерів, моторних човнів). Усі рятувальники мають бути забезпечені рятувальними засобами (поясами тощо).

Пожежі - стихійне поширення нищівної дії вогню, який виходить з-під контролю людини. Виникають пожежі, як правило, унаслідок порушення правил пожежної безпеки, а також у результаті розрядів блискавки, самозаймання, особливо під час засухи тощо.

Лісові пожежі - некероване горіння, що поширюється на площі лісу (іл. 33.8, іл. 33.9). Залежно від того, у яких елементах лісу поширюється вогонь, пожежі поділяють на верхові, низові та підземні (ґрунтові). Причиною лісових пожеж можуть бути блискавки, а торф'яних - самозагоряння. У разі верхової пожежі вогонь охоплює крони дерев, згоряють хвоя, листя, гілки. Великі верхові пожежі супроводжуються перекиданням полум'я на значні відстані (на десятки, а то й на сотні метрів від основного вогнища). Залежно від просування краю та висоти полум'я пожежі можуть бути слабкими, середніми і сильними, за швидкістю поширення - швидкими та стійкими. Під час низових пожеж вогонь поширюється тільки по ґрунту, обпалюючи нижні частини стовбурів дерев і коренів, які виступають над поверхнею ґрунту. Під час швидких пожеж переважає полум'яний тип горіння, який поширюється з великою швидкістю, а під час стійких - безвогневий (підземні торф'яні пожежі).
Іл. 33.8. Лісова пожежа під Кременчуком Іл. 33.9. Лісова пожежа на Херсонщині Іл. 33.10. Гасіння швидкої пожежі
Прийоми і способи гасіння масових лісових пожеж залежать від їх виду, розмірів, швидкості поширення, наявності пожежної й іншої техніки, метеоумов і характеру місцевості (іл. 33.10). Гасіння лісової пожежі має такі стадії: припинення пожежі, локалізації вогнища пожежі, нагляд за вогнищем. Припинення пожежі полягає в ліквідації його крайки, тобто в припиненні полум'яного горіння. Локалізація пожежі - у придушенні вогнища, як правило, безполум'яного горіння (тління) у зоні погашеної крайки.

Пожежі в містах і населених пунктах виникають унаслідок порушення правил протипожежної безпеки, несправності електропроводки, у результаті стихійних лих (землетруси, урагани), аварій. Пожежі поділяють на окремі (горить одна або кілька споруд), масові (горить до 20 % будинків), суцільні (горить до 90 % будинків). Продукти горіння, що виділяються під час пожежі, мають високу токсичність, особливо під час горіння полімерів. Оксид вуглецю може утворити з киснем вибухонебезпечну суміш. У диму пожеж є такі токсичні продукти, як чадний газ, оксиди азоту, хлорид водню, ціаніди, сірководень, сірчистий газ тощо, що також призводить до отруєння людей. Основна умова запобігання пожеж - дотримання таких правил протипожежної безпеки:

утримувати в справному стані електромережі, електричні прилади, прилади опалення і дотримувати заходів безпеки під час їх експлуатації;

дотримувати правил безпеки під час користування печами, газовими приладами, предметами побутової хімії та ремонту в квартирі із застосуванням лаків, фарб;

не загромаджувати драбини, холи, коридори загального користування та підходи до засобів пожежогасіння;

не загромаджувати евакуаційні люки на балконах верхніх поверхів;

не зберігати в гаражах пально-мастильні матеріали;

не будувати сараї, гаражі та інші споруди в протипожежних розривах.

У будинку, що горить:

для захисту від диму і чадного газу дихайте через зволожену тканину;

передусім допоможіть вивести дітей, інвалідів та людей похилого віку;

виходьте з осередку пожежі в той бік, звідки дме вітер;

якщо загорівся ваш одяг, падайте на землю і перевертайтесь, щоб збити полум'я;

під час гасіння пожежі використовуйте вогнегасники, пожежні гідранти, а також воду, пісок, землю, ковдри;

якщо горить електричне обладнання або проводка, вимкніть рубильник або вимикач, а потім починайте гасити вогонь.

Особливості надання медичної допомоги під час пожеж:

ретельний пошук постраждалих на задимленій території й усередині помешкань, що горять;

необхідність надання допомоги опіковим ураженим, а також ураженим чадним газом і димом.

Зона хімічного забруднення. Під час екстремальних ситуацій природного (землетруси, пожежі, повені), виробничого, транспортного характеру можливе надходження різноманітних хімічних речовин у довкілля: в атмосферу або на поверхню ґрунту, відкритих водойм-накопичувачів та інших об'єктів із наступним розповсюдженням парів, аерозолів територією населених пунктів. Світовий досвід аналізу хімічних катастроф свідчить, що руйнація підприємств хімічної промисловості, складів та інших об'єктів, як і викид у навколишнє середовище різноманітних отрут, може призвести до серйозних наслідків. До хімічно небезпечних об'єктів (ХНО) господарського комплексу належать підприємства, що виробляють різноманітну хімічну продукцію, нафтопродукти, фармацевтичні препарати, а також підприємства, що мають холодоагенти, значні водонапірні й очисні споруди, залізничні станції зі шляхами відстою, склади з отрутохімікатами, сховища, транспортні трубопроводи тощо. Значна частина цих об'єктів виробляє або використовує як сировину в технологічних процесах сильнодіючі отруйні речовини (СДОР), які можуть спричинити масові ураження людей, тварин і рослин. СДОР можуть бути в рідкому стані або зберігатися в ємностях під тиском власних випарів як зріджений газ.

Аварійні викиди СДОР можуть відбуватися внаслідок ушкодження та руйнування ємностей під час збереження, транспортування (іл. 33.11) або перероблення СДОР. Крім того, деякі нетоксичні речовини у визначених умовах (вибух, пожежа) у результаті хімічних реакцій можуть утворювати СДОР.
Іл. 33.11. Аварійні викиди СДОР під час транспортування
Головним вражаючим чинником аварій на ХНО є хімічне зараження нижнього шару атмосфери, що призводить до ураження людей, які перебувають у зоні дії СДОР. Найбільш імовірними СДОР, спроможними викликати масові отруєння, у наш час слід вважати хлор, аміак, азотну кислоту, оксиди азоту, чадний газ, сірчистий ангідрид, сірковуглець, синильну кислоту, деякі інсектициди та цілу низку інших сполук. СДОР спроможні викликати ураження не тільки людей, але і тварин, рослин, заражати на тривалий час територію, призводячи до значних екологічних втрат.

Масштаби хімічного зараження характеризуються розмірами зон зараження. Розрізняють такі зони:

- смертельних токсодоз;

- токсодоз, що виводять із ладу;

- граничних токсодоз (зона зараження).

Зона хімічного зараження, утворена СДОР, охоплює ділянку розливу і територію, якою поширилися пари отруйних речовин у вражаючих концентраціях.

Плануючи заходи щодо захисту населення від СДОР, визначають максимально можливі зони хімічного зараження. Визначають зони хімічного зараження завчасно, беручи до уваги прогнозований викид СДОР в атмосферу.

Осередок хімічного ураження - це територія, у межах якої в результаті впливу СДОР відбулися масові ураження людей, тварин і рослин. Залежно від кількості викинутої отруйної речовини, у зоні хімічного зараження може бути один або кілька осередків хімічного ураження.

Аварії з викидом СДОР мають такі ознаки: раптовість, швидкість і масовість ураження; спроможність заражати довкілля; наявність комбінованих уражень (інтоксикація СДОР + опік, інтоксикація СДОР + механічна травма тощо). Отруйні речовини можуть проникати в організм через дихальні шляхи, шкірні покриви, слизові оболонки очей і шлунково-кишкового тракту, надходячи до нього з їжею або водою.

Комплекс заходів щодо захисту від сильнодіючих отруйних речовин:

інженерно-технічні заходи щодо збереження і використання СДОР;

повсякденний хімічний контроль (газосигналізатори);

забезпечення робітників і службовців, які працюють з отруйними речовинами, відповідними засобами індивідуального захисту (так званими промисловими та ізоляційними протигазами);

прогнозування зон зараження;

повідомлення про небезпеку ураження;

хімічна розвідка;

використання засобів колективного та індивідуального захисту;

пошук уражених і надання їм медичної допомоги;

евакуація людей із небезпечної зони;

локалізація та ліквідація зараження.

На об'єктах, що мають СДОР, заздалегідь розробляють заходи безпеки на основі "Плану захисту робітників та службовців об'єкта на випадок аварії", а також ліквідації осередка ураження або виробничої аварії. Для ухвалення рішення про захист населення від впливу СДОР оцінюють хімічну обстановку, що передбачає:

1. Визначення розмірів і площі зони хімічного зараження;

2. Визначення часу підходу зараженого повітря до визначеного рубежу (об'єкта);

3. Визначення часу вражаючої дії СДОР;

4. Визначення меж можливих вогнищ хімічного ураження;

5. Визначення можливих втрат людей у вогнищах хімічного ураження.

Іл. 33.12. Медична допомога постраждалим під час аварії на хімічному підприємстві Іл. 33.13. Рівненська АЕС Іл. 33.14. Аварія на Чорнобильській АЕС
Організація медичної допомоги постраждалим під час аварій на хімічних підприємствах має певні особливості (іл. 33.12).

Вирішальне значення у виживанні людей має час надання домедичної допомоги. Досвід ліквідації наслідків хімічних катастроф свідчить про те, що навіть у разі забезпечення на 100 % засобами захисту через різноманітні чинники все ж варто очікувати приблизно 10 % уражених. Тільки негайна (у перші хвилини) допомога важким ураженим може врятувати їхнє життя. Найважче діагностувати слабко виражені форми ураження, початкові стадії легких отруєнь. До першочергових належать заходи, спрямовані на своєчасне використання індивідуальних засобів захисту, виходу (виносу) потерпілих із зараженої зони, проведення санітарної обробки.

Зона радіоактивного забруднення. АЕС, які розміщені на території України, є одними з основних джерел забезпечення електричною енергією господарства країни (іл. 33.13). Виробництво, транспортування, збереження і використання радіоактивних матеріалів на цих електростанціях регламентовано правилами технології, техніки безпеки і контролю за їх застосуванням. Проте, попри це, можливість виникнення аварій залишається, унаслідок чого ці об'єкти називають радіаційно небезпечними.

Руйнування ядерного реактора може відбутися в результаті стихійного лиха, впливу вибуху звичайних боєприпасів, авіакатастроф тощо. Викид радіоактивних речовин (РР) за межі АЕС понад установлені норми, що створює загрозу для життя і здоров'я людей, називається радіаційною аварією. За масштабами наслідків розрізняють такі радіаційні аварії: * локальні - радіаційні наслідки обмежуються одним будинком; * місцеві - наслідки обмежені будинком, територією АЕС і санітарно-захисною зоною; * загальні - радіоактивні продукти, викинуті з реактора, поширюються за межі санітарно-захисної зони АЕС, у результаті чого можливе опромінення населення і радіоактивне забруднення довкілля. Вони можуть бути регіональними і навіть глобальними.

У результаті загальних радіаційних аварій, як це було на Чорнобильській АЕС (іл. 33.14), з пошкодженого ядерного реактора в навколишнє середовище викидаються радіоактивні речовини у вигляді розпечених газів і аерозолів. Викиди поширюються в різних напрямках, залежно від спрямування приземних шарів повітря, і створюють зону радіоактивного забруднення місцевості. На поширення радіоактивних продуктів може істотно вплинути зміна напрямку вітру під час тривалого викиду, як це мало місце під час аварії на Чорнобильській АЕС. Дощ значно збільшує кількість випадання радіонуклідів у тій або іншій зоні. Після аварії на АЕС відбувається нерівномірне зараження місцевості радіонуклідами, на місцевості зазвичай виникають ділянки у вигляді окремих плям із різними рівнями радіації і ступенем зараження радіонуклідами (часточки твердих речовин з радіоактивними ізотопами).

Під час аварій на АЕС мають місце два основні чинники радіаційної небезпеки: 1) зовнішнє γ-випромінювання - від радіонуклідів, що є в повітрі в момент проходження радіоактивної хмари, і від радіоактивних опадів, що випали на землю; у цьому випадку має місце загальне опромінення всього тіла людини, рівень якого згодом знижується; 2) внутрішнє а- і β-опромінення - у результаті вдихання радіонуклідів із хмари викиду, радіонуклідів, піднятих з опадів у повітря, і тих, які надійшли до організму людини разом із забрудненою РР водою та їжею. Опромінення цього виду здебільшого призводить до ураження окремих органів і тканин тіла.

Радіонукліди через органи дихання, шлунково-кишковий тракт (із їжею, продуктами харчування) і ранові (опікові) поверхні швидко потрапляють у кров (легкорозчинні РР) і осідають в органах і тканинах організму. У скелеті локалізуються переважно кальцій, стронцій, радій, плутоній; у печінці - церій, лантан, плутоній тощо; рівномірно розподіляються органами і системами тритій, вуглець, інертні гази, цезій тощо. Небезпечним є потрапляння в організм радіоактивного ізотопу йоду ¹³¹ I, що з крові надходить у щитоподібну залозу і швидко накопичується в ній.

Важкість радіаційного ураження буде різною залежно від багатьох чинників (ступеня захищеності населення, потужності викиду, наявності опадів, метеоумов тощо). Своєчасно проведена санітарна обробка (у перші години після зараження) може виключити або значно послабити ураження шкірних покривів, не закритих одягом.

Серед наслідків, безпосередньо пов'язаних із впливом іонізуючого випромінювання, є променеві ураження - гостра променева хвороба, радіаційні ураження шкіри, слизових оболонок, деяких органів і систем організму.

Основною метою заходів захисту населення за будь-яких радіаційних аварій є зменшення кількості опромінених і зниження дози опромінення. До заходів радіаційного захисту населення належать: * своєчасне оповіщення відповідних органів і населення про виникнення аварії; * локалізація викиду й утворюваного ним забруднення; * екстрена оцінка радіаційної обстановки й очікуваних доз опромінення населення; * інформування населення про проведення конкретних заходів захисту; * виявлення постраждалих і надання їм медичної допомоги; * укриття населення в захисних спорудах (протирадіаційні укриття), герметизованих помешканнях (з обмеженням вентиляції, ущільненням дверей, вікон); * захист органів дихання від радіоактивних аерозолів; * профілактичний прийом препаратів стабільного йоду та інших радіопротекторів; * евакуація населення (за необхідності); * захист шкірних покривів; * дезактивація населених пунктів і території; * індивідуальна дезактивація (санітарна обробка, зміна одягу для усунення радіонуклідів); * обмеження і контроль доступу в район радіоактивного зараження; * проведення радіаційного контролю; * забезпечення населення незабрудненими водою і продуктами харчування; * проведення агротехнічних, агромеліоративних і агрохімічних заходів; * інформування населення про проведені заходи захисту і радіаційну обстановку; * проведення санітарно-просвітницької роботи серед населення.

Основні принципи попередження радіаційних уражень такі: використання матеріалів, що захищають від іонізуючого випромінювання, скорочення часу опромінення, збільшення відстані від джерела іонізуючого випромінювання, використання засобів медикаментозного захисту.

Унаслідок потрапляння та поширення в довкіллі небезпечних біологічних засобів, достатніх для виникнення хвороби (збудників особливо небезпечних інфекцій, бактеріальних токсинів - отруйних речовин, які виділяються бактеріями, суміші деяких видів мікробів або токсинів та їх носіїв), утворюється зона біологічного зараження. Вона може виникнути внаслідок застосування біологічної зброї (іл. 33.15), поширення небезпечних біологічних засобів (хвороботворних мікроорганізмів, які спричиняють особливо небезпечні інфекції), через порушення правил безпеки під час їхнього транспортування або під час роботи з ними.

Особливо небезпечні інфекції (ОНІ) - група гострих заразних захворювань людини, які можуть раптово виникнути, швидко поширитись і масово охопити населення; характеризуються тяжким перебігом і високим рівнем смертності. Прикладом бактеріальних токсинів може бути токсин ботулізму, який належить до найсильніших біологічних отрут.

Отже, зона біологічного зараження - це територія, заражена біологічними збудниками небезпечних для людей, тварин або рослин захворювань у кількості, яка перевищує допустиму. Тут виникають умови для виникнення ОНІ.

Збудники таких інфекційних хвороб можуть передаватися людьми, комахами, особливо кровососними, тваринами, гризунами, птахами, збільшуючи зону зараження. Зона біологічного зараження характеризується видом мікроорганізмів, розмірами (площею території), розміщенням її відносно об'єктів господарювання, часом утворення, ступенем небезпеки і змінами, які відбуваються в ній. Розміри зони біологічного зараження залежать від виду хвороботворних мікробів чи шкідників рослин, їх кількості, умов потрапляння та розмноження в довкіллі, метеорологічних умов, швидкості їх виявлення, своєчасності проведення профілактичних і лікувальних заходів. Якщо ці заходи здійснити своєчасно, то можна попередити потрапляння в організм людини біологічного збудника, що значно зменшить кількість інфекційних захворювань.
Іл. 33.15. Знак біологічної небезпеки, яким маркують біологічну зброю Іл. 33.16. Догляд за хворим особливо небезпечною інфекцією
Осередок біологічного ураження - це територія, на якій у результаті впливу хвороботворних мікроорганізмів (біологічних засобів) виникають одиничні (іл. 33.16) або масові захворювання людей особливо небезпечними інфекціями, сільськогосподарських тварин, рослин. Він може утворитися не тільки в зоні зараження, а й за її межами як результат поширення інфекційних захворювань.

Осередок біологічного ураження характеризується видом мікроорганізмів, кількістю уражених (хворих) людей, тварин, рослин, тривалістю дії, особливістю вражаючих властивостей збудників хвороб.

Осередок біологічного ураження може виникнути в мирний час через інфекційні захворювання людей, тварин і рослин унаслідок завезення чи перенесення збудника хвороби з інших країн або в результаті порушення епідеміологічних норм (зокрема через відсутність вакцинації проти кору). Для запобігання поширенню інфекції в осередку біологічного зараження проводять лікувально-профілактичні, санітарно-гігієнічні заходи, дезінфекцію і санітарну обробку людей, тварин, води, техніки тощо.

Стійкість осередку біологічного ураження залежить від температури, вологості, наявності сонячних днів. Збудники хвороб за температури нижче 0 °С можуть довго зберігатися в довкіллі, тому взимку тривалість біологічного зараження більша.

Улітку за високої температури та інтенсивної сонячної радіації збудники хвороб гинуть швидше Підвищення рівня вологості також сприяє зниженню стійкості збудників хвороб. За даними досліджень учених, ідеальним станом атмосфери для застосування бойових біологічних засобів є інверсія, а найбільш вигідний час доби настає після заходу сонця, коли немає прямої дії сонячних променів на мікроорганізми. Отже, оптимальним для застосування біологічної зброї є вечірній і нічний час.
Іл. 33.17. Визначення виду збудника біологічної зброї в бактеріологічній лабораторії
Розроблення біологічної зброї проводять у спеціальних лабораторіях (іл. 33.17) із застосуванням генної інженерії, коли непатогенним мікроорганізмам надають властивостей небезпечних збудників. На них не впливають наявні лікарські препарати, і це створює загрозу в мирний час у разі потрапляння такого збудника за межі лабораторії.

1. Опишіть зони таких стихійних лих: бурі, шквалу, шторму, урагану. 2. Як діяти після отримання сигналу про загрозу урагану та в разі появи ознак цього стихійного лиха? 3. Охарактеризуйте повені, які можуть виникнути на території України. 4. Охарактеризуйте соціальні та воєнні НС. 5. Як організовують захист населення під час повені? 6. Чим характеризується зона лісових пожеж? 7. Як запобігти пожежам у містах? 8. Унаслідок чого може виникнути зона хімічного зараження?

9. Які особливості надання домедичної допомоги постраждалим під час аварій на хімічних підприємствах? 10. Які небезпеки для людини виникають під час аварії на радіаційно небезпечному об'єкті? Як їх можна зменшити або усунути? 11. У чому полягає небезпека зони біологічного зараження? За яких умов може виникнути осередок біологічного ураження?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Характеристика зон стихійного лиха (ураганів, затоплень, пожеж, хімічного, радіаційного та бактеріологічного зараження тощо) - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Характеристика зон стихійного лиха (ураганів, затоплень, пожеж, хімічного, радіаційного та бактеріологічного зараження тощо) - "Основи рятувальних та інших невідкладних робіт" - "Основи цивільного захисту" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А. - НУШ - Нова українська школа - Підручник - 2019

# data[].attributes.headline
14.12.2022 11 клас Види терористичних проявів та способи дій терористів. Захист від терористичних проявів та дії населення в умовах надзвичайних ситуацій, пов’язаних з терористичними проявами

# data[].attributes.subject
14.12.2022 11 клас Види терористичних проявів та способи дій терористів. Захист від терористичних проявів та дії населення в умовах надзвичайних ситуацій, пов’язаних з терористичними проявами

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима
Які теракти та війни відбувалися у світі протягом останніх років? Які дії відображено на іл. 32.1? Чи мають вони практичне значення? Чому? Іл. 32.1. Громадські антитерористичні заходи
Тероризм (від лат. terror - жах) - суспільно небезпечна діяльність, яка полягає у свідомому, цілеспрямованому застосуванні насильства шляхом захоплення заручників, підпалів, убивств, тортур, залякування населення та органів влади або зазіхань інших посягань на життя чи здоров'я ні в чому невинних людей, або погрози вчинення злочинних дій з метою досягнення злочинних цілей.

Тероризм - найбільш суспільно небезпечний злочин, що створює загрозу безпеці громадян, суспільства і держави. Крім нього, до соціальних надзвичайних ситуацій належать: * провокування масових заворушень серед населення; * дестабілізація обстановки в суспільстві з використанням ЗМІ та інших інформаційних засобів; * створення умов для дестабілізації економіки і фінансової системи держави.

Тероризм - загроза людству XXI століття. 11 вересня 2001 р. світ був шокований зухвалими терористичними актами, скоєними підручними Усама бен Ладена в Нью-Йорку (іл. 32.2) і Вашингтоні. Цього дня бойовики з організації "Аль-Каїда" спрямували пасажирські літаки на башти-близнюки Всесвітнього торговельного центру, які були символом прогресу і могутності Америки, а також на Пентагон. У результаті загинуло приблизно 7 тис. людей, багато будинків було зруйновано, значно постраждав престижний діловий район Нью-Йорка Мангеттен. Це був на той час найбільший терористичний акт у світі. А через кілька тижнів американці почали отримувати листи зі збудниками сибірки - страшної інфекційної хвороби. Після цього уряд США вжив рішучих заходів з метою знищення центрів світового тероризму.
Іл. 32.2. Терористичний акт у Нью-Йорку
Терористичні акти (іл. 32.3, іл. 32.4) - злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. Важливе значення має вивчення мотивів терористичних актів, оскільки це дає змогу розробляти ефективні дії щодо їх нейтралізації. Основою тероризму можуть бути політичні мотиви (залякування населення, послаблення державної влади, змушування до певних дій або фізичне знищення політичних супротивників), а також дії, що мотивуються релігійними переконаннями, помстою, користолюбством, економічною конкуренцією або пов'язані з поведінкою психічно хворих людей.
Іл. 32.3 Терористичний акт у Бостоні, США, 15 квітня 2013 р. Під час фінішу щорічного Бостонського марафону пролунало два вибухи, унаслідок яких загинуло три людини, постраждали 183 особи. В організації вибухів поліція звинуватила двох вихідців з Чечні Іл. 32.4. Терористичний акт ν Києві 27.06. 2017 р. Унаслідок вибуху автомобіля в Солом'янському районі Києва загинув співробітник Головного управління розвідки Міністерства оборони України Максим Шаповал
Тероризм - злочин проти людства. Обов'язковими елементами, які характеризують тероризм, є: наявність насильства, як правило, збройного або його загрози; заподіяння чи загроза заподіяння шкоди здоров'ю людини або матеріальних, моральних збитків; позбавлення або загроза позбавлення життя людей.

Такі дії здатні викликати широкий резонанс, залишити глибокий слід у психології населення або значної його частини, підірвати атмосферу безпеки, спокою, стабільності в суспільстві. Терористичні акти спричиняють масові людські жертви, чинять значний психологічний тиск на великі маси людей, спричиняють руйнування матеріальних і духовних цінностей, які можуть не підлягати відновленню, сіють ворожнечу між державами, провокують війни, недовіру і ненависть між соціальними і національними групами, що тривають іноді протягом життя цілого покоління. Загальноприйнято, що дії, вчинені під час війни, зокрема партизанський рух, не кваліфікують як терористичні.

Найпоширенішими у світі терористичними актами є:

захоплення державних установ або посольств, літаків;

напади на державні або промислові об'єкти;

насильницькі дії проти особи, викрадення, політичні вбивства;

вибухи або масові вбивства.

Отже, терористичний акт - безпосереднє вчинення злочину терористичного характеру у формі:

вибуху, підпалу, застосування або загрози застосування ядерних вибухових пристроїв, радіоактивних, хімічних, сильнодіючих отруйних, біологічних і вибухових речовин;

знищення, пошкодження або захоплення транспортних засобів (наземних, морських, повітряних) чи інших об'єктів;

замаху на життя державного чи громадського діяча, представника національних, етнічних, релігійних чи інших груп населення;

захоплення заручників, викрадення людини;

створення умов для аварій і катастроф техногенного характеру або реальної загрози створення такої небезпеки;

поширення загроз у будь-якій формі і будь-якими засобами; інших дій, що створюють небезпеку загибелі людей, заподіяння значної майнової шкоди чи інших суспільно небезпечних наслідків.

Іл. 32.5. Представники терористичної організації
Терористичні акти щороку стають все більш ретельно організованими й жорстокими, з використанням найсучаснішої техніки, зброї, засобів зв'язку (іл. 32.5). У різних регіонах світу політичними й націоналістичними радикалами, що взяли на озброєння методи терору для досягнення своїх цілей, організована розгалужена мережа підпілля, складів зброї, вибухових речовин і фінансових установ. Для прикриття терористичних організацій функціонує система фірм, компаній, банків і фондів.

Найбільш вірогідними цілями терористичних атак є місця масового перебування людей та об'єкти підвищеної небезпеки, які внаслідок підриву призводять до значної кількості людських жертв і можуть створити додаткову загрозу населенню та територіям, унаслідок викиду в навколишнє природне середовище небезпечних речовин (хімічних, біологічних, радіоактивних). В Україні до таких об'єктів належать атомні електростанції, транспортні вузли (зокрема аеропорти, залізничні станції), магістральні трубопроводи, військові склади, арсенали, промислові підприємства, установи, організації, які виробляють, використовують, зберігають, продають біологічні препарати, високотоксичні й отруйні речовини. Якщо ви опинилися поблизу таких об'єктів на момент здійснення чи загрози здійснення терористичних актів, то правила безпеки аналогічні тим, які використовують у разі відповідних виробничих аварій і катастроф. Важливим є обдумана поведінка і відсутність паніки, якомога швидший вихід за межі небезпечної зони, уміння надати медичну допомогу постраждалим та повідомлення компетентних служб.

Типовою зброєю терористів є використання замаскованих вибухових пристроїв. Залежно від мети терористичного акту, такі пристрої, укомплектовані годинниковим механізмом, терористи можуть залишати в житлових будинках, навчальних закладах, установах і організаціях, підприємствах, громадському транспорті тощо. Завдяки пильності громадян, можна запобігти численним жертвам від спрацювання вибухового пристрою. Терористи намагаються розмістити вибухові пристрої в найбільш уразливих місцях, де зможуть завдати найбільшої шкоди населенню. До таких місць, як правило, належать:

автомобілі;

входи, внутрішні двори, підсобні приміщення адміністративних і житлових будинків, складських приміщень;

урни для сміття, інженерні комунікації в місцях масового перебування людей (на фестивалях, ярмарках, базарах, супермаркетах, підземних переходах тощо);

громадський транспорт (вагони тролейбусів, автобусів, трамваїв, поїздів тощо);

об'єкти підвищеної небезпеки тощо.

Іл. 32.6. Предмети, під які найчастіше маскують вибухонебезпечні предмети Іл. 32.7. Залишену річ перевіряє працівник підрозділу ДСНС Іл. 32.8. Пакунок з мобільним телефоном
В окремих випадках вибуховий пристрій може бути замаскований у поштових відправленнях (посилках, конвертах), букетах квітів, подарунках тощо. Також до ознак підозрілих предметів, що можуть бути вибуховими пристроями, належать (іл. 32.6):

електропроводи, що виходять з невідомого предмета, антени, лампочки на його поверхні, хід годинника, що прослуховується;

залишені предмети побутового призначення (валізи, сумки, пакунки, гаманці, дитячі іграшки, ручні ліхтарики, парасольки тощо) (іл. 32.7);

предмети в місцях, не призначених для них (наприклад велика дитяча іграшка біля вхідних дверей);

отримання адресатом поштового відправлення, уміст якого чи відправник не відомі;

наявність у виявлених предметах характерного вигляду штатних боєприпасів, навчально-імітаційних, сигнальних, освітлювальних, піротехнічних виробів;

наявність у виявлених предметах запаху бензину, газу, розчинника, пально-мастильних матеріалів, хімічних речовин тощо;

наявність диму, що виходить із предмета;

наявність у виявленому предметі елементів (деталей), що не відповідають його прямому призначенню, наприклад прикріпленого до нього мобільного телефона (іл. 32.8), радіостанції, акумулятора;

надзвичайно велика маса виявленого предмета (наприклад невідповідність маси коробки від цукерок, банки від кави, блокнота тощо);

нестандартний вигляд тари для посилки;

наявність у дверях, вікнах, воротах будь-яких сторонніх предметів (наприклад закріпленого дроту, ниток, важелів, шнурів тощо);

наявність стороннього сміття на прилеглій території, розкопаного ґрунту на газонах, обмеженого ремонту тротуару, стіни будинку за відсутності пояснень щодо їх проведення відповідними службами.

Слід пам'ятати, що вибухова речовина може мати різні властивості, що дає можливість замаскувати вибуховий пристрій навіть у поштовому конверті.
У разі виявлення вибухового пристрою або підозрілого предмета необхідно:

зберігати спокій;

негайно повідомити представникам поліції про знахідку (іл. 32.9), охорони, аварійно-рятувальних служб або зателефонувати за номерами 101, 102;

не курити;

не користуватися запальничками, іншими джерелами відкритого вогню, а також предметами, що можуть його утворювати;

не доторкатися руками або іншими предметами до підозрілої речі;

у жодному разі не намагатися перемістити підозрілий предмет (вибуховий пристрій) або змінювати його положення;

не залишати місце, де виявлено підозрілий предмет, організувати його охорону.

Іл. 32.9. Служба поліції, яка забезпечує ліквідацію вибухових пристроїв Іл. 32.10. Бойовики міжнародної терористичної організації
Тероризм, на жаль, став невід'ємною частиною політичних і економічних процесів у світі й становить усе більш значну загрозу громадській і національній безпеці. Із одиничних проявів він перетворився в масове явище. Як різновид організованої злочинності, яка проникає в потужну тіньову економіку, тероризм може поставити під сумнів увесь процес подальшого розвитку людства.

На сьогодні значно зріс та розширив свої межі тероризм міжнародного характеру, тобто такий, що зачіпає інтереси інших держав, порушує міжнародний правопорядок. Міжнародний тероризм - здійснювані у світовому чи регіональному масштабі терористичними організаціями (іл. 32.10), угрупованнями для досягнення певних цілей суспільно небезпечні насильницькі діяння, пов'язані з викраденням, захопленням, вбивством ні в чому невинних людей чи загрозою їх життю і здоров'ю, зруйнуванням чи загрозою зруйнування важливих господарських об'єктів, систем життєзабезпечення, комунікацій, застосуванням чи загрозою застосування ядерної, хімічної, біологічної та іншої зброї масового ураження.
Іл. 32.11. Кібертероризм, або комп'ютерний тероризм
Віднедавна поширився кібертероризм, або комп'ютерний тероризм (іл. 32.11) - використання або загроза використання комп'ютерних технологій з метою порушення суспільної рівноваги, залякування населення, вплив на прийняття рішень органами влади для досягнення політичних, корисливих або будь-яких інших цілей, а також напад на комп'ютерні мережі, обчислювальні центри, центри керування військовими мережами і медичними установами, банківські та інші фінансові мережі, засоби передавання інформації за допомогою комп'ютерних мереж.

На сьогодні Інтернет відіграє важливу роль у житті сучасної людини. Всесвітня мережа - це необмежений ресурс, який може бути використаний у всіх галузях діяльності людини. Проте він може бути і небезпечним, особливо для молоді. Основні небезпеки - це агресія, сексуальні домагання, заклики заподіяти шкоду, переслідування, образи, психологічний тиск, шахрайство, крадіжки, екстремізм, неетична реклама, порнографія, комп'ютерні віруси. Щоб запобігти цьому, пам'ятайте про правила безпеки в Інтернеті (іл. 32.12).
Іл. 32.12. Ігри в Інтернеті можуть бути небезпечними Правила безпеки в Інтернеті

Не давайте інформації про себе (прізвище, номер телефону, адресу, номер навчального закладу) без дозволу батьків.

Якщо хтось каже вам, надсилає вам, або ви самі віднайшли у Мережі щось, що бентежить вас, не намагайтеся розібратись у цьому самотужки. Зверніться до батьків або вчителів - вони знають, що треба робити.

Зустрічі в реальному житті з інтернет-знайомими не є дуже гарною ідеєю, оскільки люди можуть бути дуже різними в електронному спілкуванні і під час реальної зустрічі. Якщо ж ви все ж хочете зустрітися з ними, повідомте про це батькам, і нехай вони підуть на першу зустріч разом з вами.

Не відкривайте листи електронної пошти, файли або web-сторінки, отримані від людей, яких ви реально не знаєте або не довіряєте їм.

Нікому не повідомляйте свій пароль, за винятком дорослих вашої родини.

Деколи ми маємо можливість зіткнутися із телефонним тероризмом або його наслідками. Телефонні погрози стосуються, як правило, великого скупчення людей, коли повідомляють про нібито мінування вокзалів, кінотеатрів, адміністративних будинків, навчальних закладів тощо. За твердженнями працівників поліції, деколи подібні витівки влаштовують 10-15-річні підлітки, які мають на меті зірвати в такий спосіб заняття в навчальному закладі. Незважаючи на те, що повідомлення здебільшого не підтверджується, на перевірку кожного з них відволікається багато людей і техніки (поліція, співробітники спецпідрозділів, пожежники, рятувальники, медики), і люди зазнають матеріальних збитків.
Іл. 32.13. Хуліганство і телефонний тероризм Іл. 32.14. Захоплення заручників терористами
Телефонне хуліганство та телефонний тероризм (іл. 32.13) є злочинами, за які передбачено кримінальну відповідальність. Зокрема, згідно з ККУ, за такі витівки можна отримати штраф у великому розмірі або ж обмеження волі на термін до п'яти років. За неповнолітніх платити доведеться батькам, про що варто пам'ятати і дорослим, і дітям. За останніми науковими дослідженнями голосу в так званих фоноскопічних лабораторіях, навіть за незначними записаними фразами можуть встановити стать, вік, масу, стан здоров'я, регіон проживання, національність тощо. Цих даних вистачає для того, щоб встановити особистість "жартівника", який має заплатити і за проведення цієї доволі дорогої (до 5000 доларів США) експертизи.

У сучасному світі не зменшується кількість випадків захоплення заручників (іл. 32.14). Заручник - фізична особа, яка захоплена і / або утримується з метою спонукання державного органу, підприємства, установи чи організації або окремих осіб здійснити якусь дію або утриматися від здійснення якоїсь дії як умови звільнення особи, що захоплена. Такі злочини, як правило, супроводжуються образою честі та гідності захоплених людей, заподіяння їм моральних і фізичних страждань, тілесних ушкоджень і навіть смерті.

Рекомендації фахівців, що робити до, під час і після захоплення вас заручником у транспортному засобі:

не загострюйте розмови з незнайомцями на теми політичного, релігійного характеру;

не реагуйте на зухвалу поведінку терористів, не робіть те, що привертає увагу;

продовжуйте спокійно сидіти, ні про що не питаючи й не дивлячись в очі терористам, бажано підкоритися їм беззастережно;

перш ніж пересунутися чи відкрити сумочку, запитуйте дозволу;

у разі стрілянини лягайте на підлогу або ховайтеся за сидінням, але нікуди не біжіть; у подібній ситуації місця біля вікна слугують кращою схованкою, ніж місця в проході;

іноді трапляється нагода врятуватися, перебуваючи біля виходів, розгляньте варіанти втечі через аварійні виходи;

постарайтеся визначити кількість терористів;

якщо вдається симулювати симптоми хвороби, з'являється можливість звільнитися в результаті переговорів: часто терористи звільняють жінок, дітей, літніх і хворих людей;

звільнені заручники мають повідомити всі деталі: кількість загарбників, де в транспортному засобі вони перебувають, яку зброю мають, скільки пасажирів і їхнє розташування;

сховайте документи і матеріали, що можуть вас скомпрометувати;

віддайте особисті речі, яких вимагають терористи;

не впадайте в паніку, краще подумайте, як знайти вихід зі становища;

постарайтеся зрозуміти наміри терористів, щоб оцінити можливості для вчинення опору;

спробуйте з'ясувати, чи налаштовані вони рішуче, чи можливий діалог;

уникайте необдуманих дій, тому що в разі невдачі можна поставити під загрозу власну безпеку і безпеку інших пасажирів;

постарайтеся визначити можливих помічників серед пасажирів;

організуйте почергове постійне спостереження за діями терористів;

намагайтеся зайняти себе: читати, писати, грати чи розмовляти із сусідами.

Отже, за будь-якої ситуації, якщо ви опинилися в заручниках:

не допускайте дій, які можуть спровокувати нападників до застосування зброї;

не звертайте увагу на образи і приниження, не поводьтеся зухвало;

виконуйте вимоги злочинців, не заперечуйте їм, не допускайте істерики й паніки;

перш ніж що-небудь зробити, запитуйте дозволу;

якщо ви поранені, постарайтеся не рухатися, цим уникнете додаткової втрати крові.

Під час вашого звільнення:

ляжте на підлогу обличчям вниз, голову закрийте руками і не рухайтеся;

тримайтеся, якщо це можливо, подалі від дверних та віконних прорізів;

у жодному разі не біжіть назустріч працівникам спецслужб або від них, так як вас можуть прийняти за злочинців.

Відповідно до ст. 147 ККУ, захоплення особи як заручника з метою спонукати родичів затриманого, державну або іншу установу, підприємство чи організацію фізичної або службової особи до вчинення чи утримання від вчинення будь-якої дії як умови звільнення заручника карається позбавленням волі на строк від п'яти до восьми років. Ті самі дії, якщо вони були вчинені щодо неповнолітнього або організованою групою, або були поєднані з погрозою знищення людей, або такі, що спричинили тяжкі наслідки, караються позбавленням волі на строк від семи до п'ятнадцяти років.

Тероризм є особливо небезпечним злочином, і за нього передбачено покарання аж до найвищої міри - довічного позбавлення волі. Але справедливе покарання злочинців не може повернути життя та здоров'я постраждалим унаслідок терористичних актів. Зважаючи на це, дотримання елементарних правил безпеки в таких ситуаціях є найважливішою запорукою збереження життя.
Іл. 32.15. Дії антитерористичних підрозділів Служби безпеки України
Боротьба з тероризмом в Україні здійснюється з метою захисту особи, суспільства і держави від тероризму; попередження, виявлення, припинення терористичної діяльності та мінімізації її наслідків (іл. 32.15); виявлення та усунення причин, що сприяють здійсненню терористичної діяльності (іл. 32.16, іл. 32.17).
Іл. 32.16. У 2015 р. в Запоріжжі співробітники СБУ затримали члена терористичної організації так званої "Донецької народної республіки", який готував теракт Іл. 32.17. Співробітники СБУ викрили в Сєвєродонецьку диверсантів, які за вказівкою російських кураторів планували вчинити теракта в місті (жовтень 2017 р.)
Боротьба з тероризмом є складним та багатоаспектним завданням. Вона передбачає розвідувальну, контррозвідувальну, оперативно-розшукову та аналітичну роботу, ефективне проведення якої дає змогу виявляти терористичні організації на стадії їх зародження, ефективно протидіяти терористичним актам ще в період їх підготовки (іл. 32.18). Україна, яка є суб'єктом міжнародного права, намагається здійснювати певні заходи щодо нерозповсюдження тероризму не тільки ззовні, але й усередині держави.
Іл. 32.18. Проведення антитерористичних навчань СБУ

1. Що таке тероризм і в чому його суть? Наведіть приклади тероризму. Які причини тероризму, і чим він небезпечний? 2. Які дії називають терористичним актом? Чим ці дії небезпечні для суспільства? Які види терористичних актів є найбільш поширеними у світі? 3. У чому полягає небезпека використання терористами замаскованих вибухових пристроїв? Під що найчастіше маскують вибухонебезпечні предмети? 4. Як треба діяти, якщо виявлено вибуховий пристрій або підозрілий предмет? 5. У чому полягає суть міжнародного тероризму? 6. Що таке комп'ютерний тероризм? Які ще небезпеки можуть бути в Інтернеті і як їх уникнути?

7. Які наслідки можуть мати телефонне хуліганство і телефонний тероризм? 8. Як діяти під час і після захоплення вас заручником? 9. Яке покарання передбачено для терористів? Як здійснюється боротьба з тероризмом в Україні?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Види терористичних проявів та способи дій терористів. Захист від терористичних проявів та дії населення в умовах надзвичайних ситуацій, пов'язаних з терористичними проявами - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Види терористичних проявів та способи дій терористів. Захист від терористичних проявів та дії населення в умовах надзвичайних ситуацій, пов'язаних з терористичними проявами - "Основні способи захисту населення в надзвичайних ситуаціях" - "Основи цивільного захисту" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А.

# data[].attributes.headline
21.12.2022 10 клас Заходи безпеки при поводженні зі зброєю і боєприпасами

# data[].attributes.subject
21.12.2022 10 клас Заходи безпеки при поводженні зі зброєю і боєприпасами

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Доведіть прикладами, що зброя та боєприпаси до стрілецької зброї - фактори підвищеної небезпеки.

Загальна будова боєприпасів до стрілецької зброї. Елементи бойового патрона. Набій (унітарний набій (патрон) (іл. 22.1) - боєприпаси стрілецької зброї та малокаліберних гармат (до 76 мм), що заряджається в один (лат. unitas - єдність) прийом.

Унітарним патроном може бути артилерійський постріл або набій, у якому є снаряд (куля, картеч або заряд дробу), заряд пороху, запальний елемент (капсуль-запальник).
Іл. 22.1. Схема унітарного патрона: 1 - куля; 2 - гільза; 3 - заряд пороху; 4 - денце із закраїною; 5 - запальний елемент (капсуль) й іноді додаткові елементи, з'єднані в одне ціле за допомогою гільзи Іл. 22.2. Гільза Іл. 22.3. Бойовий патрон: 1 - куля; 2 - гільза; 3 - пороховий заряд; 4 - капсуль; 5 - дульце; 6 - проточка; 7 - ковадло; 8 - затравочний отвір; 9 - ударний склад
Патрон (іл. 22.2) (від нім. Hulse - "оболонка") - тонкостінна закрита з одного кінця трубка (стакан), призначена для розміщення метального заряду і засобів займання (ініціації), що слугує оболонкою унітарного збройового патрона або артилерійського пострілу для вогнепальної зброї і що сполучає в одне ціле конструктивні частини патрона: снаряд (кулю, дробовий заряд, артилерійський снаряд тощо), пороховий заряд і капсуль-запальник. Найважливіші якості збройової гільзи - герметичність, стійкість до корозії, міцність і легкість вилучення її з патронника після пострілу.

Бойові патрони 5,45 мм. Бойовий патрон складається з кулі, гільзи, порохового заряду і капсуля (іл. 22.3). Маса - 10,2 г (7,62 мм - 16,2 г).

Звичайна куля (маса - 3,4 г) призначена для ураження живої сили супротивника (іл. 22.4). Складається зі сталевої оболонки, покритої лаком, та сталевої серцевини. Поміж оболонкою і серцевиною - свинцевий прошарок. Трасуюча куля, крім ураження живої сили супротивника, дає змогу корегувати ведення вогню та позначення цілей світловим слідом.

Пороховий заряд під час горіння утворює великий тиск газів, які штовхають кулю. Він складається з нітрогліцеринового (піроксилінового) пороху (вага - 1,45 г).

Капсуль призначений для запалення порохового заряду. Складається з ковпачка, ударного складу та фольгового кружечка.
Іл. 22.4. Куля: а - звичайна зі сталевим осердям; б - трасуюча; 1 - оболонка; 2 - свинцева сорочка; 3 - сталева серцевина; 4 - свинцева серцевина; 5 - стаканчик трасера; 6 - трасуюча суміш Іл. 22.5. Тара пакування патронів 5,45 мм: 9 пачок по 30 шт. -усього 270 штук
Патрони 5,45 мм упаковані в дерев'яні ящики. У кожному з них містяться дві цинкові герметично зачинені коробки. У кожній містяться картонні коробки (іл. 22.5) по 30 патронів у кожній. Усього в цинковій коробці містяться 1080 патронів, у ящику - 2160 патронів.

Основні характеристики патронів. Існує велика кількість типового поділу боєприпасів до стрілецької зброї. їх розрізняють за калібром, будовою кулі, наявністю закраїни гільзи, призначенням та видом зброї, що використовується.

Єдине, що залишається загальним для всіх патронів - це унітарність та центральне запалювання (розташування капсуля на донці гільзи по повздовжній осі патрона).

За типом патрони поділяють на: бойові, мисливські, холості, газові, травматичні та інші.

Призначення - це передбачуване використання патрона. Воно значною мірою залежить від типу кулі, якою він споряджений. Основний сенс розрізнень за призначенням - це заперешкодне (ураження живої сили, що захищена) або зупиняюча дія (гальмування кулі в цілі чи повне передавання імпульсу). Зупиняюча дія передбачає збільшений травматичний ефект.
Іл. 22.6. 7,62 пістолетний патрон зразка 1930 р. Іл. 22.7. 9 мм пістолетний патрон Іл. 22.8. 5,45 мм патрон зразка 1974 р.
7.62 пістолетний патрон зразка 1930 р. (іл. 22.6). Початкова швидкість куди - 430 м/с; енергія кулі - 508 Дж.

7.62 мм пістолетний патрон (7,62 х 25 мм) до пістолета ТТ був прийнятий на озброєння у 1930 р. як копія патрона 7,63 х 25 мм до пістолета "Маузер" зразка 1896 р. До кінця 50-х рр. XX ст. їх випуск було практично припинено.

9 мм пістолетний патрон (9 х 18 мм ПМ) (іл. 22.7). Початкова швидкість куди Пст - 315 м/с; енергія кулі - 303 Дж.

Патрон до пістолетів Макарова (ПМ) і Стечкіна (АПС) прийнятий на озброєння у 1951 році.

5,45 мм патрон зразка 1974 р. (5,45 х 39 мм) (іл. 22.8). Початкова швидкість кулі - 890 м/с; енергія кулі - 1347 Дж.

Патрон виготовляли як автоматний з малим імпульсом для збільшення стійкості зброї під час стрільби та збільшення боєзапасу, що переносять, у 1,5 разу порівняно з патроном зразка 1943 р. Прийнятий на озброєння в 1974 р. одночасно з АК-74.

Патрон має сталеву лаковану гільзу та гострокінцеву кулю зі сталевим сердечником у свинцевій оболонці. Куля в подовженій головній частині має 4-міліметрову порожнину, потрібну для перерозподілу ваги, що впливає на стійкість польоту і зумовило чимало легенд про кулі "із зміщеним центром ваги". Кулю 7Н10 (маса 3,6 г) виготовляють з 1992 р., вона має збільшений за рахунок порожнини термостійкий сердечник та збільшене бронепробивання. Виготовляють патрони зі спеціальними кулями: трасуючою - Т (7ТЗ), бронебійною - Б (7Н22) та зі зменшеною швидкістю для безшумової стрільби - УС (7У1), а також холостий патрон з порожньою пластиковою кулею (7x3).
Іл. 22.9. 7,62 мм патрон зразка 1943 р. Іл. 22.10. 7,62 мм гвинтівковий патрон Іл. 22.11. 9 мм патрон "Терен-ЗФ"
7.62 мм патрон зразка 1943 р. (7,62 х 39 мм) (іл. 22.9). Початкова швидкість кулі - 715 м/с; енергія кулі - 2019 Дж.

Патрони виготовляють зі спеціальними кулями: трасуючі - Т-45, бронебійно-запалювальні - БЗ, запалювальні - 3, бронебійні - Б (7Н23) і зі зменшеною швидкістю для безшумової стрільби - УС, а також холості патрони.

7.62 мм гвинтівковий патрон (7,62 х 54 мм) (іл. 22.10). Початкова швидкість кулі ЛПС - 830 м/с; енергія кулі - 3306 Дж. Прийнятий на озброєння у 1891 р. під назвою "трьохлінійний гвинтівковий патрон".

9 мм патрон "Терен-ЗФ" (споряджений еластичною кулею) застосовується для стрільби з пістолета калібру 9 мм, призначеного для патронів з еластичною кулею.

Патрон "Терен-ЗФ" для пістолетів нелетальної ударно-травматичної дії застосовують як засіб активної дії на порушника без завдання йому тяжких тілесних ушкоджень.

Калібр - у військовій справі - це вимір діаметра ствола вогнепальної або іншої зброї. Є одним зі способів стандартизації зброї та набоїв. Для нарізної зброї може визначатись як за відстанню між протилежними полями нарізів, так і між нарізами. Також для снарядів, мін, бомб, може дорівнювати діаметру найбільшого перетину.
Калібри боєприпасів до стрілецької зброї За калібром стрілецьку зброю поділяють на зброю:
* малого калібру - стрілецька зброя калібру до 6,35 мм (пістолет Марголіна, гвинтівки СМ-2, ТОЗ-8/12, автомат АК-74);

* нормального калібру - стрілецька зброя калібру понад 6,35 до 9 мм (пістолети ТТ, ПМ, снайперська гвинтівка СВД, автомати АК, АКМ, гвинтівка Мосіна);

* великого калібру - стрілецька зброя калібру понад 9 до 14,5 мм (в окремих випадках калібр стрілецької зброї може перевищувати 14,5 мм).

Види та маркування боєприпасів до стрілецької зброї.
Іл. 22.13. Види боєприпасів 5,45 до автомата Калашнікова Іл. 22.12. 5,45-міліметровий патрон зі звичайною кулею (5,45 пс) призначений для ураження живих цілей, розташованих відкрито або за перешкодами, зі сталевим сердечником; куля не пофарбована; маса кулі - 3,4 г; маса сердечника - 1,43 г; початкова швидкість - 880-900 м/с Іл. 22.13. 5,45-міліметровий патрон з кулею підвищеної потужності (5,45 ПП) зі сталевим термозміцненим сердечником. Забезпечує підвищене пробивання засобів індивідуального бронезахисту. Куля не пофарбована, фіолетовий лак герметизатора. Маса патрона - 10,8 г; маса кулі - 3,62-3,74 г; маса сердечника - 1,72-1,80 г; початкова швидкість кулі - 880-900 м/с Іл. 22.14. 5,45-мілімітровий патрони з бронебійними кулями (5,45 БП, 5,45 БС). Забезпечують підвищене пробивання засобів індивідуального бронезахисту. Патрон з бронебійною кулею БП. Носик кулі чорного кольору, лак-герметизатор червоного кольору. Прийнятий на озброєння у 1998. Маса кулі - 3,68 г; маса сердечника - 1,75 м
5,45-міліметровий патрон з бронебійною кулею БС. Куля не має спеціального фарбування. Маса кулі - 4,15 р.; маса сердечника (вольфрам-кадмієвий сплав) - 2,1 г; початкова швидкість кулі - 840 м/с.
Іл. 22.15. 5,45-міліметровий патрон з трасуючою кулею (5,45 Т). Трасер цієї кулі на дальності до 800 м залишає яскравий слід, що світиться червоним кольором. Влучаючи в легкозаймисті предмети, куля здатна запалити їх. Носик кулі забарвлений в зелений колір. Маса патрона - 10,3 г; маса кулі - 3,23 г; початкова швидкість - 883 м/с Іл. 22.16. 5,45-міліметровий патрон з бронебійно-трасуючою кулею (5,45 БТ). Забезпечує підвищене пробивання засобів індивідуального бронезахисту Іл. 22.17. 5,45-мілімітровий патрон з кулею зі зменшеною швидкістю (5,45 УС). Застосовується із приладом для беззвучної і безполуменевої стрільби ПБС-4 Іл. 22.18. 5,45-мілімітровий патрон із кулею, що має знижену рикошетну здатність (5,45 ПРЗ). Знижується ймовірність рикошету шляхом рівномірної деформації кулі внаслідок удару об тверду перешкоду. 5,45 ПРЗ - патрон з кулею зі зниженою рикошетною здібністю (розроблений для спецслужб і правоохоронних органів). Розроблений у 2002-2003 р. Куля оболонкова зі свинцевим сердечником
5,45-міліметровий набій з кулею ЗШ зі зменшеною швидкістю. Патрон призначений для безшумної автоматичної стрільби з автомата, обладнаного штатним глушником ПБС (пристосування для безшумної стрільби). Вершинка кулі забарвлена чорно-зеленим кольором. Маса патрона - 12,25 г; кулі - 5,15 г; початкова швидкість кулі - 303 м/с.
Іл. 22.19. 5,45-міліметровий патрон холостий. Використовують для імітації стрільби з автоматів АК- 74 під час навчання, а також для здійснення салютів. Маса патрона - 6,6 г; порожнистої пластмасової кулі - 0,22-0,26 г; заряд швидко згораючого пороху масою 0,24 г Іл. 22.20. 5,45-міліметровий патрон навчальний (5,45 УЧ). Використовується для навчання прийомам заряджання автоматів калібру 5,45 мм та спорядження магазинів
Навчальний патрон з інертним спорядженням, вирізняється наявністю чотирьох поздовжніх виштамповок на гільзі і подвійного кільцевого обтиску кулі в дульці гільзи.

Інші набої. 5,45 - патрон для підводної стрільби. 5,45 - модернізований холостий патрон. 5,45 - зразковий патрон, призначений для порівняльної перевірки балістичних характеристик патронів, що зберігаються на складах. Відповідає штатному патрону, але виготовлений з підвищеною точністю. Носик кулі пофарбований у білий колір.

Патрон з посиленим зарядом (ПЗ) - куля цілком чорного кольору. Патрон високого тиску (ВТ) - куля цілком жовтого кольору. Використовують у технологічних цілях під час виробництва зброї.

5,45 SP / HP - патрон з напівоболонковою/експансивною кулею. Порівняно зі звичайними 5,45-міліметровими ці типи куль мають більшу забійну силу і в них відсутній рикошет, але мають меншу пробивну здібність. Застосовують переважно для полювання. Офіційно заборонені для використання у військових цілях.

Спорядження магазина патронами і порядок зарядження автомата. Для заряджання автомата необхідно приєднати до автомата споряджений магазин (якщо він не був приєднаним) (іл. 22.21)
Іл. 22.21. Під'єднання магазина до автомата Іл. 22.22. Спорядження магазина патронами Для безпомилкового приєднання магазина виконайте такі дії:
- піднесіть магазин подавачем угору до автомата так, щоб великий палець був на передній частині спускової скоби (тоді магазин розміститься під вікном ствольної коробки).

- введіть верхню передню частину магазина у вікно ствольної коробки і поверніть його на себе до клацання;

- зніміть автомат із "запобіжника" (переведіть перевідник униз і встановіть на необхідний вид вогню);

- відведіть за рукоятку затворну раму назад до упору і відпустіть не супроводжуючи;

- встановіть автомат на "запобіжник" (переведіть перевідник у крайнє верхнє положення), якщо вогонь відкривати не потрібно або не подано команди "Вогонь".

Для спорядження магазина патронами (іл. 22.22) потрібно взяти магазин у ліву руку горловиною вгору і випуклою стороною від себе, а у праву руку - патрони кулями до мізинця так, щоб дно гільзи було трохи вище рівня великого і вказівного пальців. Утримуючи магазин з невеликим нахилом донизу, вкладати патрони по одному на подавай (попередній патрон), дном гільзи до задньої стінки магазина, та натисканням великого пальця лівої руки заводити їх під загини бокових стінок і просувати до задньої стінки магазина.
Заходи безпечного поводження зі зброєю і боєприпасами
1. Отримавши зброю, перевірте, чи не заряджена вона.

2. Не спрямовуйте ствол убік людей, не цільтеся в колегу й не допускайте, щоб цілилися у вас.

3. Будь-яку зброю вважайте зарядженою, доки власноруч не перевірите і не розрядите її.

4. Розрядили зброю - поводьтеся з нею, як із зарядженою.

5. Звівши курок (при відведенні затвора назад), ствол зброї спрямовуйте тільки в напрямку цілі або вгору під кутом 45-60° у безпечному напрямку (не слід спрямовувати ствол зброї убік поверхонь, які можуть спровокувати рикошет, наприклад бетонна підлога, стеля, стіни тощо).

6. У всіх випадках не накладайте палець на спусковий гачок, доки не буде необхідності у відкритті вогню.

Вимоги правил безпеки під час проведення стрільб у стрілецькому тирі. До навчальних стрільб у стрілецькому тирі допускаються учні, які пройшли інструктаж з вимог безпеки під час стрільб та склали заліки, результати яких зафіксовано в журналі, знають матеріальну частину зброї та можуть нею користуватися.
Під час навчальних стрільб у тирі потрібно дотримувати певних правил поведінки та вимог безпеки. Без дозволу керівника учням заборонено:
а) заходити до приміщення тиру;

б) брати до рук зброю;

в) виносити боєприпаси та зброю з приміщення тиру;

г) заряджати та розряджати зброю;

ґ) проводити підготовку до стрільби (прицілюватися);

д) проводити стрільбу;

е) спрямовувати зброю в сторону від мішеней, наводити її на людей.

1. Дайте визначення: набій до стрілецької зброї.

2. У чому суть вимог безпеки перед початком навчальних стрільб у стрілецькому тирі?

3. За яких умов і з якою метою видаляють патрон з магазина?

4. Чому заборонено заряджати зброю бойовими та холостими набоями до команди "Вогонь!" керівника стрільби?

5. З якою метою для стрілецької зброї сконструйовано таку кількість різних типів набоїв? Наведіть приклади?

6. За яким параметром набої до стрілецької зброї різних марок і різних країн можуть бути взаємопридатними до стрільби. Обґрунтуйте і наведіть приклади.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Загальна будова та види боєприпасів до стрілецької зброї. Маркування боєприпасів. Спорядження магазина патронами і порядок зарядження автомата. Заходи безпеки при поводженні зі зброєю і боєприпасами - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Загальна будова та види боєприпасів до стрілецької зброї. Маркування боєприпасів. Спорядження магазина патронами і порядок зарядження автомата. Заходи безпеки при поводженні зі зброєю і боєприпасами - Стрілецька зброя та поводження з нею - Вогнева підготовка - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М.

# data[].attributes.headline
14.12.2022 10 клас Основи стрільби з пневматичної гвинтівки. Помилки під час стрільби з гвинтівки та їх усунення

# data[].attributes.subject
14.12.2022 10 клас Основи стрільби з пневматичної гвинтівки. Помилки під час стрільби з гвинтівки та їх усунення

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цей контент створено завдяки Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Основи стрільби з пневматичної гвинтівки. Помилки під час стрільби з гвинтівки та їх усунення - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Основи стрільби з пневматичної гвинтівки. Помилки під час стрільби з гвинтівки та їх усунення - Стрілецька зброя та поводження з нею - Вогнева підготовка - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.attachment_link.title
10 кл мінна небезпека

# data[].attributes.headline
12.12.2022 11 клас Екстрена валіза

# data[].attributes.subject
12.12.2022 11 клас Екстрена валіза

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима
Що потрібно з собою взяти на випадок виникнення НС?
Екстрена валіза - це узагальнена назва базового набору речей, які можуть знадобитися за будь-якої екстреної ситуації (іл. 31.1).

Цивільна екстрена валіза зазвичай є укомплектованим наплічником об'ємом від 30 л, у якому міститься мінімальний набір одягу, предмети гігієни, медикаменти, інструменти, предмети самооборони та продукти харчування.

Усі речі в екстреній валізі мають бути новими (і періодично оновлюваними) і не використовуватися в повсякденному побуті.

Цивільна екстрена валіза призначена тільки для одного - максимально швидкої евакуації з небезпечної зони (території, де відбуваються землетрус, потоп, пожежа, підвищена криміногенна обстановка, епіцентр військових дій тощо).
Іл. 31.1. Екстрена валіза
Правильно укомплектована екстрена валіза має забезпечувати автономне життя людини в більшості екстремальних ситуацій, коли поблизу немає води, їжі, тепла, даху над головою. Екстрена валіза має бути в кожній родині.

Труднощі під час комплектації. Формування екстреної валізи може займати за часом до кількох місяців. Фактори, що впливають на тривалість процесу комплектації, перераховані нижче:

найважливіший фактор - розуміння необхідності того чи іншого елемента екстреної валізи. І це приходить з досвідом. З першого разу навряд чи вийде зібрати якісну екстрену валізу;

фінансовий фактор, тобто фактор вибору між якісними речами і речами широкого вжитку. Це перевіряється як практикою, так і порівняльними характеристиками. Найкраще "протестувати" аналогічний примірник елемента екстреного комплекту в повсякденному житті.

Наплічник. Правильно вибраний наплічник забезпечить надійність, зручність і необхідну місткість. В ідеалі наплічник краще вибирати такий, до моделі якого ви звикли, але якщо такого немає, то, в принципі, для екстреної валізи цілком придатний будь-який туристичний наплічник.

Обсяг наплічника вимірюється в літрах. За обсягом вибирають наплічник залежно від того, скільки речей у ньому планується нести. Краще придбати наплічник тільки після того, як основна частина предметів буде зібрана і можна буде адекватно оцінити той об'єм наплічника, який потрібен.

Наплічники бувають кількох типів (іл. 31.2).

1. "Колобки" (іл. 31.2 а). Наплічник - це безформний речовий мішок з брезенту, тканини чи іншого матеріалу, що має дві лямки. Завантажений до межі "колобок" не дуже зручний для носіння, тому що центр ваги віддалений від спини. Отож біг, подолання перешкод та інші активні дії з таким наплічником утруднені - за наявності значного вантажу "колобок" може "перекинути" власника назад чи вбік. Має мінімальний обсяг, що варіюється в межах від 20 л до 60 л.

З плюсів подібного роду наплічників - їх довговічність, ціна і маса.
Іл. 31.2. Наплічник: а) "колобок": б) анатомічний; в) станковий
2. Анатомічні наплічники (іл. 31.2 б). Цей різновид наплічників - це мішок із синтетичної тканини, що має у своїй конструкції елементи з різних легких сплавів і пластику, що надають наплічнику форми.

Наплічник має "спину" - частина наплічника, що прилягає до тіла і забезпечує комфорт під час руху. Стяжки дозволяють регулювати обсяг наплічника залежно від його реального вмісту. Поясний ремінь полегшує перенесення великовагових вантажів - використання такого ременя зумовлює те, що навантаження з плечей переміщується на нижню частину тулуба. Грудна стяжка, яка фіксує лямки наплічника, забезпечує неможливість сповзання лямок з плечей і, як наслідок, стійкість наплічника на тілі. Зовнішні кишені призначені для дрібних і часто використовуваних предметів. Клапан відстібається не повністю, найчастіше на ньому присутня додаткова кишеня. Розкриваються додаткові секції, що збільшує обсяг. Обсяг наплічника від 30 і більше (~ 130) л.

3. Станкові наплічники (іл. 31.2 в). Багато чого зі сказаного про анатомічний наплічник стосується і станкового. За винятком того, що в основі станкового наплічника лежить рама, створена з алюмінієвого сплаву або вуглепластику, яка перерозподіляє навантаження в ділянку попереку й надає наплічнику форми. Особливість станкового наплічника - це його жорстка конструкція. Станковий наплічник застосовують туристи для тривалих піших подорожей, коли є необхідність перенесення великогабаритних вантажів. Рама кріпиться до наплічника з боку спини і дає змогу прикріплювати до неї додатковий вантаж. Станкові наплічники травмонебезпечні, тому що під час падіння трапляються випадки ушкодження хребта об жорстку металеву раму.

Тому найкраще в якості "валізки" використовувати "колобок" або анатомічний наплічник, які відносно недорогі, травмобезпечні, доволі зручні та комфортні для носіння, гнучкі, мають регульований обсяг та легкі.

Комплектація екстреної валізи. Численні рекомендації радять покласти в екстрену валізу якомога більше речей, найчастіше дійсно необхідних (наприклад сокиру, пилку). Але розширювати нескінченно екстрений комплект не можна, бо реальна маса такої "валізи" стає просто непідйомною для людини. І з цим необхідно рахуватися. Загалом, проблема маси - головна проблема під час формування екстреного наплічника.

Екстрена валіза комплектується на 40-50 % під конкретну людину. І цілком можливо, що для себе можна взяти якісь речі, не згадані нижче. Це нормально. Головне, пам'ятайте, що екстрений комплект - це не прогулянковий ранець, а засіб, що дозволяє не замерзнути і не померти з голоду в перші дні трагедії.

А тепер розгляньмо докладніше перелік речей і продуктів, які мають бути в наплічнику. Список частково заснований на рекомендаціях Нью-Йоркської служби з надзвичайних ситуацій. Можливо, у ваших краях або для вашої родини список доведеться скоротити або розширити. Наприклад, для людей похилого віку чи дітей.

Отже, для надзвичайних ситуацій, описаних вище, повинен бути напоготові якісний надійний наплічник з такими речами і продуктами.

1. Копії важливих документів у водонепроникній упаковці (іл. 31.3). Заздалегідь необхідно зробити копії паспортів, автомобільних прав, документів, що доводять права на нерухомість, автомобіль тощо. Документи укласти потрібно так, щоб їх легко можна було дістати. Якщо є можливість відсканувати документи, то не завадить зберігання документів і на CD-R-диску або Flash-накопичувачі у вигляді файлів зображень. Бажано покласти з документами фотографії рідних і близьких.

2. Кредитні картки і готівка. Завжди (в будь-який час) має бути запас грошей.

3. Дублікати ключів від будинку та авто.

4. Карта місцевості і доведений до відома всіх членів сім'ї спосіб екстреного зв язку і місце зустрічі.

5. Пристрої зв'язку і доступу до інформації. Невеликий радіоприймач з можливістю прийому YKX/FM-діапазону. У продажу є недорогі приймачі з динамо-машинкою для живлення. Приймач дає змогу стежити за тим, що відбувається. Запасні батарейки для приймача. Можна взяти недорогий мобільний телефон із зарядним пристроєм.

6. Ліхтарик, а краще кілька, із запасними батарейками і лампочками для нього.

7. Компас і годинник. Купувати водонепроникні.

8. Мультитул (іл. 31.4) - багатофункціональний інструмент. Зазвичай він виглядає як складні пасатижі, у ручках якого заховані додаткові інструменти (ніж, шило, пила, викрутка, ножиці і багато іншого).

9. Ніж і топірець.

Іл. 31.3. Копії документів у водонепроникній упаковці Іл. 31.4. Мультитул Іл. 31.5. Одяг - найважливіша річ в екстреній валізі

10. Сигнальні засоби (свисток, фальшфеєр).

11. Пакети для сміття ємністю 120 л (штук 5). Може замінити тент, якщо розрізати.

12. Рулон широкого скотчу.

13. Упаковка презервативів (12 штук без коробки, без мастила й ароматизаторів). Може знадобитися в багатьох ситуаціях.

14. Шнур синтетичний, діаметр 4-5 мм, довжина - 20 м.

15. Блокнот і олівець.

16. Нитки та голки.

17. Аптечка першої необхідності. Кількість ліків розрахована на надання допомоги не тільки собі, а й іншим: * бинти, лейкопластир, йод, вата; * активоване вугілля (інтоксикація); * парацетамол (жарознижувальний); * супрастин (алергія); * іммодіум (діарея); * фталазол (кишкова інфекція); * альбуцид (очні краплі); * антибіотики в пігулках.

18. Постійні ліки, які ви вживаєте регулярно, готують на тиждень із зазначенням дозування та способу застосування. Імена та телефони ваших лікарів. Стежити за терміном придатності ліків.

19. Одяг, а саме: накидка від атмосферних опадів з капюшоном, всесезонна куртка, нижня білизна (2 комплекти), шкарпетки бавовняні (2 пари), запасні штани, сорочка або кофта, в'язана шапочка, рукавиці, шарф, надійне і зручне взуття (іл. 31.5). Узагалі одяг добирають індивідуально, охопити всі нюанси і тонкощі тих чи інших видів одягу неможливо. Ось головні критерії, які застосовують під час вибору одягу: міцність, довговічність, стійкість до механічних ушкоджень, стійкість до опадів, універсальність, максимально ефективний захист від холоду.

20. Міні-палатка, килимок-пінка, спальник-не обов'язкові, але бажані. Без них об'єм наплічника складе не більше 30 л.

21. Гігієнічні засоби: зубна щітка і паста, невеликий шматок мила, рушник (продаються спресовані в супермаркетах), туалетний папір, кілька упаковок сухих хусток, кілька носових хусток, вологі серветки. Жінкам - засоби особистої гігієни. Можна взяти бритву і манікюрний набір.

22. Товари для дітей.

23. Посуд: казанок, фляга, ложка, горнятко (краще металеве 0,5 л), розкладний стаканчик.

24. Сірники (краще туристичні). Запальничка.

25. Запас їжі на кілька днів. Все, що можна їсти без приготування і що займає мало місця, довго зберігається. Питна вода на 1-2 дні, яку потрібно періодично оновлювати. Висококалорійні солодощі (дуже добрий для цього чорний шоколад, який досі використовується тактичними військовими групами). Пригорща льодяників.

26. Продукти: 2 банки з гарною тушонкою; галети; супові пакети; м'ясні чи рибні консерви; якщо є місце: будь-яка крупа, макарони, сухі овочеві напівфабрикати.

27. Горілка або медичний спирт.

28. Сімейні цінності, реліквії, але тільки після упаковки найнеобхіднішого.

Пакування речей в екстреній валізі. Оскільки абсолютно не відомо, у яких умовах доведеться експлуатувати екстрену валізу, то стає очевидним той факт, що грамотне укомплектування речей - запорука їх збереження та ефективності виживання.

Насамперед необхідно захистити екстрений наплічник від зовнішніх впливів: передбачити, що захистить його від намокання, наприклад від дощу й мокрого снігу.

Є кілька варіантів, як приховати наплічник від негоди: * використовувати натільний плащ-дощовик типу пончо, одягнувши його і на наплічник (іл. 31.6); * використовувати спеціальну накидку для наплічника (іл. 31.7).

Мінуси першого варіанта доволі суттєві: для того, щоб зняти або одягти наплічник, доведеться знімати і пончо. Це загрожує намоканням одягу людини. Тому цей варіант краще не розглядати, а заздалегідь придбати спеціальну накидку для наплічника (іноді входить у комплектацію наплічника).
Іл. 31.6. Натільний плащ-дощовик типу пончо Іл. 31.7. Наплічник зі спеціальною накидкою Іл. 31.8. Зберігання дрібних речей у харчових мішечках
Плюси очевидні: у негоду можна сміливо знімати наплічник, не зачіпаючи натільний захист. Якщо з певної причини в наплічник потрапить вода, то захист речей мають забезпечити індивідуальні упаковки кожного комплекту.

Будь-які види предметів в екстреній валізі, які можуть стати непридатними через промокання, найкраще зберігати в поліетиленових мішках. І, бажано, окремо, упаковуючи кожну річ індивідуально, у свій мішечок, а не запихаючи все в один великий пакет. Для дрібних речей, як-от набір носових хустинок, зв'язки бинтів, таблеток та іншого, краще використовувати маленькі харчові мішечки (іл. 31.8).

Для більших предметів, наприклад одягу, можна використовувати звичайні побутові пакети. Крім них, можна використовувати багаторазові герметичні мішки. У туристичних магазинах зазвичай продають такі мішки, різні за об'ємом. Є компресійні мішки, водонепроникні, що дають змогу заощадити місце за рахунок ущільнення одягу.

Для зберігання крихких речей, а так само для зберігання дрібних предметів можна використовувати різні контейнери як секційного типу, так і несекційного (іл. 31.9).
Іл. 31.9. Медична аптечка створена: а) на базі контейнера для рибалок; б) на базі контейнера для зберігання і перенесення їжі
У сучасних гіпермаркетах вибір контейнерів великий: є харчові контейнери, медичні, контейнери для рибалок/туристів/мисливців тощо. Однак захоплюватися контейнерами не варто, тому що їх використання зменшує вільний об'єм наплічника.

Як укладати речі в наплічник, точної відповіді немає. Вважають, що важкі речі доцільно розташувати ближче до спини, у нижній частині наплічника. Основна маса має бути на рівні плечей. Однак найбільш використовувані речі, наскільки важкими вони б не були, усе-таки краще покласти у верхню частину наплічника або в його додаткові кишені, якщо вони є.

Групувати речі найкраще за категоріями в поліетиленових пакетах. Речі в наплічнику потрібно зберігати таким чином, щоб чітко знати, що де лежить, і не змішувати різні за використанням предмети. Продукти харчування не можна класти разом із ліками, а елементи гігієни не слід зберігати з інструментами побутового призначення.

Предмети і речі, які часто використовують (дощовик, засоби для розпалювання вогню, аптечку), необхідно зберігати так, щоб до них було легко дістатися. Для цього часто використовувані предмети краще класти в окремі додаткові кишені наплічника (або одягу) або укладати їх поверх інших речей екстреного комплекту.

1. Що ви розумієте під поняттям "екстрена валіза"? 2. З якими труднощами можна зіткнутися під час комплектації екстреної валізи? 3. Який тип наплічника найкраще вибрати для екстреної валізи? Чому? 4. Які речі ви поклали б до екстреної валізи? Чому?

5. Як, на вашу думку, можна захистити наплічник та речі в ньому від вологи? 6. Спільно з батьками вдома укомплектуйте екстрену валізу.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Екстрена валіза - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Екстрена валіза - "Основні способи захисту населення в надзвичайних ситуаціях" - "Основи цивільного захисту" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А. - НУШ - Нова українська школа - Підручник - 2019

# data[].attributes.headline
07.12.2022 11 клас Надання екстреної психологічної допомоги (самодопомоги) під час перебування в екстремальних ситуаціях

# data[].attributes.subject
07.12.2022 11 клас Надання екстреної психологічної допомоги (самодопомоги) під час перебування в екстремальних ситуаціях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

Екстремальна ситуація - це ситуація, що загрожує здоров'ю, житло, майну або навколишньому природному середовищу, громадському порядку, та інші небезпечні події.

Щодня ми можемо зіткнутися з різними екстремальними ситуаціями - стихійні лиха, аварії, пожежі, катастрофи, нещасні випадки, дорожньо-транспортні пригоди тощо. Постраждалими можуть виявитися окремі люди, сім'ї та цілі спільноти: люди втрачають будинки, близьких, виявляються відірваними від сім'ї та звичного оточення або стають свідками насильства, руйнувань і смерті.

Уміння надавати домедичну допомогу є принциповим і першочерговим питанням для збереження життя постраждалих. Однак не варто забувати і про психологічні реакції, які є незмінними супутниками будь-якої екстремальної ситуації і, нерідко, погіршують загальний стан постраждалого, зменшують шанси вижити як безпосередньо в умовах екстремальної ситуації, так і впродовж тривалого часу після її закінчення. Саме вони зумовлюють потребу в наданні екстреної психологічної допомоги.

В умовах екстремальної ситуації під впливом інтенсивних зовнішніх подразників, пов'язаних з порушенням нормальних умов життєдіяльності, фактом або загрозою смерті, серйозного тілесного ушкодження, а також у результаті побаченого, почутого, усвідомленого на основі попереднього досвіду, у кожної людини відразу мобілізуються всі резервні можливості - виникає стресова реакція. Це - неспецифічна реакція організму, яка забезпечує захист організму від загрозливих впливів шляхом мобілізації насамперед фізичних ресурсів організму.

Коли людині загрожує серйозна небезпека, вона реагує інстинктивно, назалежно від своєї волі і бажань. Таку реакцію часом називають "бийся або біжи". Ця реакція готує організм людини до значної фізичної активності, вивільняючи адреналін, і приводить до прискорення обміну речовин, прискорення пульсу і зростання кров'яного тиску, підвищення потовиділення. Вона є цілком нормальною захисною реакцією і свідчить, що людина перебуває в певному стані, спрямованому на протидію небезпечним для неї впливам.

Однак фізична реакція на стрес в екстремальних ситуаціях постійно супроводжується інтенсивними емоційними переживаннями та зміною поведінкових реакцій - виникає "психологічний стрес".

Психологічний стрес - це стан надмірної активації вищих психічних функцій (свідомість, сприйняття, пам'ять, увага і мислення) і дезорганізації поведінки, що розвивається в результаті загрози або реального впливу екстремальних факторів.

На тлі інтенсивного впливу чинників екстремальної ситуації і за відсутності своєчасної корекції психологічний стрес може перейти в психотравму - переживання невідповідності між загрозливими факторами ситуації та індивідуальними можливостями їх подолання, що супроводжується інтенсивним страхом, гострим відчуттям безпорадності та втрати контролю, порушенням сприйняття і переробки зовнішньої інформації, здатності використовувати набуті знання і досвід на практиці, що спричиняє іноді тривалі фізичні, психічні та особистісні розлади. Важливим є той факт, що на тлі психотравми виникають фізіологічні порушення: змінюються біохімічні показники, знижується імунітет, змінюється робота мозку, насамперед ті його зони, які пов'язані з контролем над агресивністю та циклом сну. Пережитий стан фіксується в пам'яті, а зазначені порушення тривають довго й називаються посттравматичними стресовими розладами.

Тому основним завданням екстреної психологічної допомоги в умовах екстремальних ситуацій є попередження прогресування психологічного стресу і переходу його у психотравму.

Це насамперед елементарна людська підтримка, надання практичної інформації щодо забезпечення життєдіяльності, співпереживання, стурбованість, демонстрація поваги та впевненості в можливостях постраждалої людини.

Екстрена психологічна допомога - це сукупність заходів загальнолюдської підтримки та практичної допомоги ближнім, які зазнають страждань і нужди.

Таку допомогу надають у безпечному місці в зоні або поблизу зони екстремальної ситуації. Розглянемо її загальні правила.

1. Залишайтеся поруч. Людина в екстремальній ситуації тимчасово втрачає почуття безпеки та довіри. Раптово світ стає небезпечним, повним хаосу та взагалі місцем, де небезпечно перебувати. Постраждалому необхідно допомогти відновити почуття впевненості та безпеки, залишаючись поруч, і не боятися тривожності постраждалих або вкрай емоційних реакцій.

2. Активно слухайте. Важливо уважно вислухати про переживання постраждалих у безпечних умовах, адже це часто допомагає людям зрозуміти та, врешті-решт, прийняти подію і змінити до неї своє ставлення. На місці події може бути мало часу, але все ж важливо вислухати людину та залишитися поруч доти, доки, наприклад, постраждалим не займуться медичні працівники.

3. Поважайте почуття іншого. Поставтеся без упередження до того, що вам говорять, і прийміть пояснення подій постраждалою людиною - визнайте та поважайте її почуття. Не намагайтеся виправити фактичну інформацію або сприйняття послідовності подій. Будьте готовими до лютих спалахів емоцій; постраждалий може навіть кричати або відмовлятися від допомоги. Важливо бачити не тільки безпосередню зовнішню поведінку, а й підгримувати контакт із постраждалим, якщо йому треба поговорити про те, що трапилося. Постраждалий може відмовитися від вашої допомоги, проте вам необхідно триматися трохи осторонь, але стежити за появою ознак того, що людині потрібна допомога.

4. Виявіть турботу та надайте практичну допомогу. Якщо хтось перебуває в екстремальній ситуації, дуже корисною є практична допомога: зв'язатися з кимось, хто може побути з постраждалим; домовитися, щоб дітей забрали з дитячого садка або закладу освіти; підвезти людину додому або до пункту надання екстреної допомоги. Така практична допомога є засобом вираження турботи та співчуття. Виконуйте бажання постраждалого, але не беріть на себе більше відповідальності за ситуацію, ніж це здається доречним.

Оскільки всі функції мозку побудовані на процесах збудження і гальмування, то під час короткочасних, але досить інтенсивних стресових впливів виникають дві найбільш загальні форми змін поведінкової активності: активно-емоційна, спрямована на видалення екстремального фактора (активація психічних функцій, посилення ефективності захисних дій), і пасивно-емоційна, яка проявляється в очікуванні закінчення дії екстремального фактора (гальмування активності, зниження ефективності захисних дій).

Зовні в людини в екстремальній ситуації це може проявлятися апатією; ступором; руховим збудженням; агресією; страхом; нервовим тремтінням; плачем; істерикою.
Надання екстреної психологічної допомоги постраждалим під час гострого стресового стану.
1. Апатія може виникнути після тривалої напруженої, але безуспішної діяльності; або в ситуації, коли людина зазнає серйозної невдачі, перестає бачити сенс своєї діяльності; або коли не вдалося когось врятувати. Навалюється відчуття втоми, таке, що немає бажання ані рухатися, ані говорити: рухи й слова вимагають великих зусиль. У душі - порожнеча, незмога навіть на прояв почуттів. У стані апатії людина може перебувати від кількох днів до кількох тижнів.

Ознаки: байдужне відношення до навколишнього, млявість, загальмованість, мова повільна, з великими паузами. Якщо людину залишити без підтримки й допомоги в такому стані, то апатія може перерости в депресію (важкі й болісні емоції, пасивність поведінки, почуття провини, відчуття безпорадності перед життєвими труднощами, безперспективність тощо).

Перша допомога: поговоріть з постраждалим. Задайте йому кілька простих запитань, виходячи з того, знайомий він вам чи ні: "Як тебе звуть?", "Як ти себе почуваєш?", "Хочеш їсти?" тощо. Проведіть постраждалого до місця відпочинку, допоможіть зручно влаштуватися. Візьміть постраждалого за руку або покладіть свою руку йому на чоло. Дайте поспати або просто полежати. Якщо немає можливості відпочити (подія на вулиці, у громадському транспорті тощо), то більше говоріть з ним, залучіть його до будь-якої спільної діяльності.

2. Ступор - одна з потужних захисних реакцій організму. Відбувається після сильних нервових потрясінь, коли людина затратила стільки енергії на виживання, що сил на контакт із навколишнім світом у неї вже немає. Ступор може тривати від кількох хвилин до кількох годин. Тому якщо не надати допомогу і постраждалий перебуватиме в такому стані досить довго, це призведе його до фізичного виснаження. Контакт з навколишнім світом відсутній, постраждалий не помічає небезпеки й не починає дій, щоб її уникнути.

Ознаки: різке зниження або відсутність довільних рухів і мови, відсутність реакції на зовнішні подразники (шум, світло, дотики), "заціпеніння" в певній позі, стан повної нерухомості.

Перша допомога: кінчиками великого й вказівного пальців масажуйте постраждалому точки, розташовані на чолі, над очима рівно посередині між лінією росту волосся й бровами, чітко над зіницями. Долоню вільної руки покладіть на груди постраждалого. Налаштуйте свій подих під ритм його подиху. Людина, перебуваючи в ступорі, може чути, бачити. Тому говоріть йому на вухо, тихо, повільно й чітко те, що може викликати сильні емоції (краще негативні). Пам'ятайте: необхідно будь-якими засобами домогтися реакції постраждалого, вивести його із заціпеніння.

3. Рухове збудження. Іноді потрясіння від критичної ситуації (вибухи, стихійні лиха тощо) настільки сильні, що людина перестає розуміти, що відбувається довкола неї. Вона не в змозі визначити, де вороги, а де свої, де небезпека, а де порятунок. Людина втрачає здатність логічно мислити й приймати рішення, стає схожою "на тварину, що бігає в клітці". "Я побіг, а коли отямився, виявилося, що не знаю, де перебуваю". "Я щось робив, з кимось розмовляв, але нічого не можу згадати".

Ознаки: різкі рухи, часто безглузді дії, ненормально голосна мова або підвищена мовна активність (невпинна, іноді абсолютно безглузда), часто відсутня реакція на навколишніх (на зауваження, прохання, накази). Пам'ятайте: якщо не надати допомогу такій людині, це призведе до небезпечних наслідків: через знижений контроль за своїми діями людина буде робити необмірковані вчинки, може заподіяти шкоду собі й іншим.

Перша допомога: використовуйте прийом "захоплення": перебуваючи позаду, просуньте свої руки постраждалому під пахви, пригорніть його до себе й злегка перекиньте на себе. Ізолюйте постраждалого від навколишніх. Говоріть спокійним голосом про почуття, які він відчуває: "Тобі хочеться щось зробити, щоб це припинилося? Ти хочеш сховатися від того, що відбувається". Не сперечайтеся з постраждалим, ні про що не питайте, у розмові уникайте фраз із часткою "не", що стосуються небажаних дій ("не біжи", "не розмахуй руками", "не кричи"). Рухове порушення зазвичай триває недовго й може змінитися нервовим тремтінням, плачем, а також агресивною поведінкою.

4. Агресія - один зі способів, яким організм намагається знизити високу внутрішню напругу. Прояв злості або агресії може відбуватися тривалий час і заважати самому постраждалому й навколишнім.

Ознаки: роздратування, невдоволення, гнів (з будь-якого, навіть незначного приводу); удари руками або якими-небудь предметами, словесна образа, лайка; м'язова напруга; зростання кров'яного тиску.

Перша допомога: зведіть до мінімуму кількість оточуючих. Дайте постраждалому можливість "випустити пару" (наприклад виговоритися або "побити" подушку). Доручіть роботу, пов'язану з високим фізичним навантаженням. Демонструйте доброзичливість, навіть якщо ви не згодні з постраждалим, не обвинувачуйте його, не висловлюйтеся з приводу його дій, інакше агресивна поведінка буде спрямована на вас. Не можна говорити: "Що ж ти за людина!" Необхідно говорити: "Ти жахливо злишся, тобі хочеться все рознести вщент. Спробуймо разом знайти вихід із цієї ситуації". Намагайтеся розрядити обстановку смішними коментарями або діями. Агресія може бути погашена страхом покарання.

5. Страх. Ознаки: напруження м'язів (особливо м'язів обличчя); сильне серцебиття; прискорене поверхневе дихання; знижений контроль за власною поведінкою. Панічний страх може спонукати до втечі, викликати заціпеніння або, навпаки, - підвищену активність, агресивну поведінку. У такі хвилини людина не контролює себе, не усвідомлює, що вона робить і що відбувається навколо.

Перша допомога: покладіть руку людини собі на зап'ясток, щоб вона відчула Ваш спокійний пульс. Це буде для неї сигналом: "Я зараз поряд, ти не одна". Дихайте глибоко й рівно. Спонукайте постраждалого дихати в одному з вами ритмі. Якщо постраждалий говорить, слухайте його, висловлюйте зацікавленість, розуміння, співчуття. Зробіть постраждалому легкий масаж найбільш напружених м'язів тіла. Пам'ятайте: страх може бути корисним, коли допомагає уникати небезпеки. Тому боротися зі страхом потрібно тоді, коли він заважає жити нормальним життям.

6. Нервове тремтіння. Людина, яка щойно пережила напад, надзвичайну подію або стала свідком такої події, учасником конфлікту (бойового зіткнення), може сильно тремтіти. Тремтіння виникає раптово - відразу після інциденту або через якийсь час. Так організм "скидає напругу".

Ознаки: неконтрольоване нервове тремтіння (людина не може за власним бажанням припинити цю реакцію). Виникає сильне тремтіння всього тіла або окремих частин (людина не може утримати в руках дрібні предмети, запалити сірник). Збоку здається, що вона змерзла. Реакція триває довго (до кількох годин). Потім людина почуває сильну втому й потребу у відпочинку.

Перша допомога: потрібно підсилити тремтіння. Візьміть постраждалого за плечі й сильно, різко потрясіть протягом 10-15 с. Розмовляйте з ним, інакше він може сприйняти ваші дії як напад. Після завершення реакції дайте постраждалому можливість відпочити. Бажано покласти його спати. Не можна обіймати людину або притискати її до себе; укривати чимось теплим; заспокоювати, говорити, щоб вона взяла себе в руки.

7. Плач. Кожна людина хоч раз у житті плакала. І кожен знає, що після того, як дати волю сльозам, на душі стає трохи легше. Подібна реакція обумовлена фізіологічними процесами в організмі. Коли людина плаче, усередині виділяються речовини, що мають заспокійливу дію. Добре, якщо поруч є хтось, з ким можна розділити горе.

Ознаки: людина вже плаче або готова розридатися. Тремтять губи. Спостерігається відчуття пригніченості. На відміну від істерики, немає порушення в поведінці. Пам'ятайте: не відбувається емоційної розрядки, полегшення, якщо людина стримує сльози. Коли ситуація триває дуже довго, внутрішнє напруження може завдати шкоди фізичному й психічному здоров'ю людини. Про такий стан говорять: "Збожеволів від горя".

Перша допомога: не залишайте людину наодинці. Встановіть з нею фізичний контакт (візьміть за руку, покладіть свою руку їй на плече або спину, погладьте її по голові). Дайте відчути, що ви поруч. Застосовуйте прийоми "активного слухання" (вони допоможуть людині виплеснути своє горе). Періодично вимовляйте "так", "ага", киваючи головою, тобто підтверджуйте, що слухаєте й співчуваєте. Повторюйте за людиною уривки фраз, у яких вона висловлює почуття; говоріть про свої почуття й почуття людини. Не намагайтесь її заспокоїти. Дайте людині можливість виплакатися й виговоритися, "виплеснути із себе горе, страх, образу". Ні про що не питайте, не давайте порад. Пам'ятайте: ваше завдання - вислухати.

8. Істерика. Істеричний напад триває кілька годин або кілька днів.

Ознаки: зберігається притомність, безліч рухів, театральні пози, мова емоційно насичена, швидка, ридання.

Перша допомога: забезпечте спокійні умови. Уникайте глядачів, залишайтеся з людиною наодинці в разі відсутності небезпеки для вас. Зненацька зробіть дію, що може дуже здивувати (можна дати ляпас, облити водою, з гуркотом упустити предмет, різко крикнути на постраждалого). Говоріть з людиною короткими фразами, упевненим тоном: "Випий води", "Умийся". Після істерики наступає занепад сил. Укладіть людину спати. До прибуття фахівця спостерігайте за її станом. Не потурайте її бажанням.
Методики екстреної психологічної самодопомоги.
В екстремальній ситуації найбільш ефективними можуть виявитися експрес-методи психічної саморегуляції. Вони прості в оволодінні, їх краще потренувати в спокійній обстановці. Коли ти будеш у стресі, будеш реагувати інстинктивно тілом, твій розум відключиться.

Скільки треба часу для тренування методикам саморегуляції? Вправи не вимагають багато часу на виконання (1-3 хв), ефективні (результат виявляється вже в процесі виконання прийомів), непомітні для інших, не мають негативних побічних явищ (наприклад, сонливості). Не чекайте, що вони допоможуть відразу і назавжди, будьте готовими повторювати ці техніки крок за кроком знову, коли будете відчувати страх, неконтрольовану агресію чи паніку.

Щоб погасити надмірне збудження, потрібно зробити вдих і потім глибокий видих - удвічі довший за вдих. Такий спосіб ритмічного дихання допоможе зняти не тільки "передстартове" хвилювання, але і напругу після стресу, допоможе розслабитися перед сном. Намагайся уявити, що з кожним видихом напруга, стрес, злість виходять з тебе, а з кожним вдихом входять спокій і впевненість. Мобілізуюче дихання допомагає подолати млявість і сонливість у разі втоми, сприяє швидкому переходу від сну до активності, активізує увагу. Для зняття надмірного напруження також допоможуть такі вправи: розслабте куточки рота, потім усі м'язи обличчя. Зволожте губи. Розслабте плечі. Зосередьтеся на виразі свого обличчя і положенні тіла: вони відображають ваші емоції, думки, внутрішній стан. Змініть "мову обличчя і тіла" шляхом розслаблення м'язів і глибокого дихання, щоб оточуючі не побачили вашої напруги, стресового стану. Розслабляйтеся в будь-яких ситуаціях, як тільки відчуєте, що стрес наростає.

Швидка психотехніка звільнення від нав'язливих думок. Озирніться навколо, уважно огляньте, де ви є. Звертайте увагу на дрібні деталі, навіть добре вам знайомі. Повільно, не кваплячись, подумки переберіть всі предмети один за одним. Намагайтеся повністю зосередитися на цьому. Називайте подумки кожен предмет. Таке зосередження на навколишніх предметах відволіче від внутрішньої стресової напруги та спрямує думки на раціональне сприйняття навколишнього світу.

Самодопомога, якщо настрій песимістичний. Оптимізм - це сукупність ставлень, які допомагають сфокусуватись на можливостях, ресурсах навіть тоді, коли є проблеми. Оптимізм - це не "рожеві окуляри", це чисті окуляри, які дозволяють сприймати життя таким, як воно є - реалістичним. Кроки до реалістичного оптимізму: подивіться на те, що відбувається, у позитивному сенсі; фокусуйтеся на позитиві, який є завжди; уникайте стану "скаржитись та нити"; вирішіть для себе, що є можливим, доступним для вас, а що неможливим; не будьте "проти" того, що турбує, а налаштуйте себе на пошук нових ідей; смійтеся над собою, але не над іншими (гумор має велику силу).

Самодопомога на початку паніки і страху. У момент виникнення паніки чи страху уповільніть дихання до 8-10 вдихів за хвилину. Щоб сповільнювати дихання, для початку навчіться зосереджувати всю увагу на цьому процесі, відкидаючи думки про страх. Далі потренуйтеся дихати діафрагмою, для цього покладіть руку на ділянку шлунка і стежте за тим, як розтягуються м'язи саме на цій ділянці. Одночасно намагайтеся, щоб грудна клітка й плечі залишалися нерухомими.

Коли є відчуття невпевненості. Не потрібно себе недооцінювати, частіше згадуйте про свої успіхи. Визначте для себе конкретні цілі. Намагайтеся подумки уявити собі конкретний результат, якого хочете досягти. Дозволяйте собі розслаблятися, прислухатися до своїх думок, займатися тим, що до душі, наодинці з самим собою. Ви зможете краще зрозуміти себе. Якщо щось не вдалося, не витрачайте час на жалі. Краще думайте, як досягти цілі інакше, і робіть це.

1. Що таке психологічний стрес і внаслідок чого він може виникнути? 2. Які стани в людини свідчать про те. що в неї психологічний стрес? 3. Що передбачає екстрена психологічна допомога? 4. У чому полягає психічна саморегуляція? 5. Що потрібно робити, щоб навчитися психологічній самодопомозі в таких випадках: а) надмірне збудження; б) нав'язливі думки; в) песимістичний настрій; г) паніка та страх; г) відчуття невпевненості?

6. Як потрібно поводитися з людиною, якщо внаслідок психологічного стресу в неї є прояви: а) апатії; б) ступору; в) рухового збудження; г) агресії; г) страху; д) нервового тремтіння; е) плачу; є) істерики? 7. Складіть експрес-пам'ятки екстреної психологічної самодопомоги, обговоріть їх з друзями, внесіть відповідні корективи та розмістіть у будь-яких соціальних мережах. Відстежуйте кількість прочитувань ваших пам'яток і кількість лайків.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Надання екстреної психологічної допомоги (самодопомоги) під час перебування в екстремальних ситуаціях - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Надання екстреної психологічної допомоги (самодопомоги) під час перебування в екстремальних ситуаціях - "Основні способи захисту населення в надзвичайних ситуаціях" - "Основи цивільного захисту" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А. - НУШ - Нова українська школа - Підручник - 2019

# data[].attributes.headline
05.12.2022 11 клас Порядок дій в умовах особливого періоду

# data[].attributes.subject
05.12.2022 11 клас Порядок дій в умовах особливого періоду

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима
Що означає термін "надзвичайна ситуація"?
Дії в особливий (воєнний) період. Особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення бойових дій.

В особливий період єдина державна система цивільного захисту функціонує відповідно до Кодексу цивільного захисту та з урахуванням особливостей, що визначаються згідно з вимогами Законів України "Про правовий режим воєнного стану", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також інших нормативно-правових актів.

Метою введення особливого періоду є створення умов для здійснення органами державної влади, військовим командуванням, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями наданих їм повноважень у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності, територіальній цілісності.

Військовим командуванням надається право разом з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати певні заходи правового режиму воєнного стану щодо захисту населення від можливих загроз.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в умовах особливого періоду та військово-політичних конфліктів організовують:

навчання працюючого населення діям у надзвичайних ситуаціях, спричинених застосуванням зброї, за програмою прискореної підготовки працівників. Навчання населення здійснюють: за місцем роботи (особи, які працюють); за місцем навчання (діти дошкільного віку, учні та студенти); за місцем проживання (особи, які не працюють);

проведення функціонального навчання керівного складу та фахівців, діяльність яких пов'язана з організацією і здійсненням заходів захисту населення в особливий період, за прискореною програмою;

проведення навчання фахівців спеціалізованих служб ЦЗ (за спеціальностями);

проведення інформаційно-просвітницької роботи серед непрацюючого населення щодо правил поведінки в умовах бойових дій;

виготовлення та розповсюдження інформаційних матеріалів (брошур, буклетів, плакатів, пам'яток тощо) з питань дій населення в надзвичайних ситуаціях, спричинених застосуванням зброї;

запровадження постійних рубрик з питань дій населення в надзвичайних ситуаціях, спричинених застосуванням зброї, у друкованих та інших засобах масової інформації, використовуючи інформаційно-комунікаційні технології, аудіовізуальні та інтерактивні засоби і за допомогою соціальної реклами;

ознайомлення населення з видами інформаційних знаків, що застосовують для позначення замінованих територій, захисних споруд, розпізнавальних знаків ЦЗ;

залучення громадських організації для пропаганди знань серед населення щодо власної та колективної безпеки, щодо дій населення в надзвичайних ситуаціях, спричинених застосуванням зброї;

інформування населення про заходи захисту з початком активної фази бойових дій;

інформування про небезпеки, надзвичайні ситуації, у зоні яких або в зоні можливого ураження від яких опинилося місце проживання непрацюючих громадян, а також про способи захисту від впливу небезпечних факторів, зумовлених такими ситуаціями.

Громадяни за першої можливості мають покинути місце ведення бойових дій. Із собою мати паспорт, військовий квиток, документи про освіту і фах, посвідчення про шлюб і народження дітей, пенсійне посвідчення, трудову книжку тощо, валізу (рюкзак) з теплим одягом, постільною білизною, особистими речами і предметами гігієни, гроші, цінності, продукти харчування і воду на 3 доби. Загальна маса не має перевищувати 50 кг.

До валізи (рюкзака) прикріпляють нашивку з позначенням адреси постійного місця проживання, прізвища евакуйованого і місця призначення. На одязі дітей мають бути нашивки з позначенням прізвища, імені та по батькові евакуйованого, року народження, адреси постійного місця проживання і місця призначення. Виконувати всі розпорядження посадових осіб евакуаційних і евакоприймальних органів. Дотримувати дисципліни та порядку на маршруті (на шляху руху на транспорті) і в районі розселення за новим місцем розташування.

Перед тим, як залишити житло, необхідно зачинити вікна; вимкнути газ, воду та електрику; забрати продукти з холодильника.

Особи, які мають на руках військові квитки з мобілізаційними приписами, евакуації не підлягають!

Якщо покинути зону ведення бойових дій неможливо, то потрібно:

вивісити на будинку плакат "Тут живуть мирні люди";

зробити запас продуктів харчування і води;

за можливості, обладнати укриття в підвалі, захистити його мішками з піском, передбачити наявність аварійного виходу;

за наявності земельної ділянки обладнати укриття на такій відстані від будинку, яка більша за його висоту;

уточнити місце, де може бути надана медична допомога;

якщо розпочалася перестрілка, лягти на підлогу під вікно або у ванній кімнаті;

по квартирі пересуватися повзком.

Не можно: * підходити до вікон, якщо лунають постріли; * спостерігати за ходом бойових дій; * стояти чи перебігати під обстрілом; * конфліктувати з озброєними людьми; * носити армійську форму або камуфльований одяг; * демонструвати зброю або предмети, схожі на неї; * підбирати покинуті зброю та боєприпаси.

Якщо перестрілка застала на вулиці, потрібно: * негайно лягти на землю; * якщо по вас не стріляють, зайняти найближче укриття (канаву, яму), переповзти під бетонний бордюр; * не виходити з укриття до кінця бою.

На випадок бойових дій варто підготувати оселю, а саме:

наклеїти захисні смуги зі скотчу (паперу, тканини) на віконне скло для підвищення його стійкості до вибухової хвилі та зменшення кількості уламків і уникнення травмування в разі його пошкодження;

обладнати укриття в підвалі, укріпити його мішками з піском, передбачити наявність аварійного виходу (якщо це можливо);

за наявності земельної ділянки обладнати укриття на такій відстані від будинку, яка перевищує його висоту;

зробити вдома запаси питної та технічної води;

зробити запас продуктів тривалого зберігання;

додатково укомплектувати домашню аптечку засобами надання медичної допомоги;

підготувати (закупити) засоби первинного пожежогасіння;

підготувати ліхтарики (комплекти запасних елементів живлення), гасові лампи та свічки на випадок вимкнення енергопостачання;

підготувати (закупити) прилади (примус) для приготування їжі в разі відсутності газу і електропостачання;

підготувати необхідні речі та документи на випадок термінової евакуації або переходу до захисних споруд цивільного захисту або інших сховищ (підвалів, погребів тощо);

особистий транспорт завжди мати в справному стані та із запасом палива для виїзду в безпечний район;

із наближенням зимового періоду необхідно продумати питання щодо обігріву оселі у випадку вимкнення централізованого опалення.

В умовах НС воєнного характеру необхідно:

зберігати особистий спокій, не реагувати на провокації;

не розповідати про свої майбутні дії (плани) малознайомим людям, а також знайомим із ненадійною репутацією;

завжди мати при собі документ (паспорт), що засвідчує особу, відомості про вашу групу крові та близьких, проблеми зі здоров'ям (алергію на препарати тощо);

знати місце розташування захисних споруд цивільного захисту поблизу місця проживання, роботи, об'єктів частого відвідування (магазини, базар, дорога до роботи, медичні заклади тощо). Без необхідності старатися якнайменше перебувати поза місцем проживання, роботи та в малознайомих місцях;

виходячи з приміщень, пересуваючись сходинами багатоповерхівок або до споруди цивільного захисту (сховища), дотримувати правила правої руки (як під час руху автомобільного транспорту) з метою уникнення тисняви. Пропускати вперед слабших і надавати допомогу жінкам, дітям, людям похилого віку та інвалідам, що значно скоротить терміни зайняття укриття;

уникати місць скупчення людей;

не вступати в суперечки з незнайомими людьми, уникати можливих провокацій;

у разі отримання будь-якої інформації від органів державної влади про можливу небезпеку або заходи щодо підвищення безпеки передати її іншим людям (за місцем проживання, роботи тощо);

у разі появи озброєних, військової техніки, заворушень негайно покидати цей район;

посилювати увагу і, за можливості, також залишити цей район у разі появи засобів масової інформації сторони-агресора;

про осіб, які проводять орієнтування на місцевості, розмовляють з акцентом, мають нехарактерну зовнішність, виконують незрозумілі роботи, протиправні та провокативні дії тощо, негайно інформувати органи правопорядку, місцевої влади, військових;

надавати першу допомогу іншим людям у разі їх поранення; викликати екстрену (швидку) медичну допомогу, представників ДСНС України, органів правопорядку, за необхідності - військових;

у разі, якщо стали свідком поранення або смерті людей, протиправних дій (арешт, викрадення, побиття тощо), намагатися з'ясувати та зберегти якнайбільше інформації про них та обставини події для надання допомоги, пошуку, встановлення особи тощо.

У разі виникнення реальної загрози життю та здоров'ю внаслідок НС в особливий період, здійснюється дистанційне оповіщення населення за допомогою електричних сирен, мережі радіомовлення всіх діапазонів частот та телебачення.

Для оперативного та ефективного виконання заходів щодо забезпечення захисту кожної окремої особи та членів її сім'ї, їх майна, майна підприємств, установ та організацій, а також захисту населених пунктів в цілому, громадяни мають діяти вправно та чітко, вміти самостійно приймати рішення, бути дисциплінованими та організованими.

Терміновій інформації, що доводиться до населення, передує уривчасте звучання електричних сирен, а також звучання електричних сирен у запису, що транслюється мережею радіомовлення та телебачення.
Уривчасте звучання електричних сирен означає "УВАГА ВСІМ!"
Почувши електричні сирени, необхідно негайно увімкнути гучномовці на Першому каналі дротового радіомовлення, налаштувати радіоприймачі на хвилю обласного радіо, телеприймачі - на канал обласної державної телерадіокомпанії чи Перший Національний телевізійний канал України та прослухати подальші повідомлення. Повідомлення передаються протягом 5-ти хв після подачі звукового сигналу "Увага всім!" Вислухавши повідомлення, громадяни мають: * діяти без паніки та метушні відповідно до отриманих вказівок та рекомендацій; * переконатися, що повідомлення почули або побачили люди, які мешкають чи працюють поруч, особливо якщо це літні люди або люди із вадами зору та слуху; надати їм необхідну допомогу.

Порядок дій під час артилерійського обстрілу (бомбардування). У сучасних умовах загострення відносин між окремими державами, яке може перерости в збройний конфлікт, особливу небезпеку для населення становить використання супротивником артилерії та військової авіації. Артилерійський обстріл (бомбардування) - один із найбільш небезпечних видів вогневого ураження під час воєнних конфліктів, у результаті якого можлива велика кількість випадкових жертв серед населення.

З метою захисту в разі виникнення збройного конфлікту із застосуванням військової авіації та артилерії громадянам рекомендують за перших ознак воєнної агресії або за відповідною інформацією органів влади залишити місто і виїхати в сільську місцевість до рідних (знайомих). Також можна виїхати на дачні та присадибні ділянки з приміщеннями для проживання. Про виїзд та місце подальшого перебування слід повідомити рідних та житлово-експлуатаційні органи. У разі виїзду слід узяти речі, які рекомендують брати під час оголошення евакуації, а також вимкнути у квартирі електрику, газ, воду. Якщо оголосили евакуацію, потрібно діяти згідно з вказівками органів ЦЗ.

Якщо обстріл застав у будівлі, негайно зійти у підвал. Якщо підвал відсутній або зачинений, зайти до сусідів на першому поверсі. Є правило: що нижче спустишся, то безпечніше. Зазвичай снаряди влучають у верхні поверхи. Якщо артилерійський обстріл застав у будинку зненацька і не лишилося часу зреагувати, швидко зайняти приміщення, які розташовані подалі від вікон, балконів (коридор, ванна кімната тощо), і дочекатись закінчення вибухів. Найчастіше уламки потрапляють у приміщення через вікна. Якщо є можливість, завчасно заклеїти скло вікон скотчем або забарикадувати шафами - це врятує від уламків скла. Якщо обстріли постійні, необхідно завчасно забарикадувати вікна мішками з піском, важкими меблями, речами.

Не можна вибігати з будинків на вулицю, користуватися ліфтом.

Якщо артилерійський обстріл застав на вулиці, негайно лягти на землю (канаву, яму), щільно притулитися до якогось виступу: бордюру, клумби, паркану або якоїсь бетонної конструкції - та накрити голову руками.

Найчастіше причиною поранення є не пряме влучення снаряду, а його уламки та вплив вибухової хвилі. Снаряди та міни розриваються у верхньому шарі ґрунту, а уламки після підриву летять на висоті 30-50 см над поверхнею землі.

Укриття має бути заглибленим і, разом із тим, розташовуватися подалі від споруд, які можуть обвалитися внаслідок прямого влучення або спалахнути. Ідеально захищає траншея чи канава (подібна до окопу) завглибшки 1-2 м, розташована на відкритому місці.

Після закінчення обстрілу необхідно зачекати приблизно 10 хв. Обережно піднятися, уважно оглянути місцевість навколо себе, пересуватися не кваплячись та уважно оглядати маршрут руху, ноги ставити на вільну від уламків поверхню. Не піднімати із землі незнайомі предмети. Снаряди можуть бути касетними, а місцевість у результаті застосування спеціальних боєприпасів може бути замінована. Бойові елементи касетних боєприпасів та снаряди, які не підірвалися, можуть вибухнути від найменшого дотику.

У випадку, коли обстріл застав у транспорті (таксі, тролейбусі, трамваї):

1. Попросити водія зупинити транспортний засіб.

2. Вийти з транспортного засобу та відбігти від дороги в напрямку від багатоповерхівок і промислових об'єктів, лягти на землю та закрити голову руками.

Якщо вибухи застали в дорозі на власному автомобілі - не розраховувати, що на авто можна швидко втекти від обстрілу. Необхідно зупинитися, вийти з автомобіля та відбігти якомога далі від дороги.
Укритися під час артилерійського обстрілу можна:

- у спеціально обладнаному бомбосховищі;

- у підземному переході;

- у будь-якій канаві, траншеї, ямі;

- у трубі водостоку під дорогою;

- уздовж високого бордюру чи підмурку паркану;

- у підвалі під капітальними будинками старої забудови;

- в оглядовій ямі гаража, станції технічного обслуговування;

- у каналізаційних люках;

- у вирвах, що залишилися від попередніх обстрілів.

Не можна використовувати для укриття: - під'їзди будинків; - місця під технікою (вантажівкою, автобусом); - не підготовлені для укриття підвали; - укриття, що розташовані ближче 30-50 м від багатоповерхових будівель; - проходи поміж штабелями, контейнерами, будівельними матеріалами.

Поведінка в натовпі. Натовп - це особливий біологічний організм. Він діє за своїми законами і не завжди дбає про інтереси окремих осіб, зокрема й про їхнє життя.

Почуття страху, що охоплює групу людей, миттєво передається іншим і переростає в некерований процес - паніку. У людей різко підвищується емоційність сприйняття того, що діється навкруги, знижується рівень відповідальності за свої вчинки. Людина не може розумно оцінити власну поведінку і обстановку, що склалася. У такій атмосфері досить тільки одному висловити, виявити бажання втекти з небезпечного району, як людська маса починає сліпо копіювати його дії. Тому люди найчастіше гинуть не від самої небезпеки, а від страху і паніки, що виникають у натовпі. Про це треба завжди пам'ятати і передбачати можливу поведінку натовпу.

Щоб не загинути в натовпі, краще правило - не потрапляти в нього або оминути його. Якщо це не можливо, у жодному разі не йти проти натовпу. Найнебезпечніше - бути затиснутим і затоптаним у натовпі!

Люди в натовпі завжди прориваються вперед, до виходу. Найбільша тиснява буває у дверях, перед сценою, біля арени тощо. Тому, заходячи в будь-яке приміщення, треба звертати увагу на запасні та аварійні виходи, знати, як до них добратися.

Не наближатися до вітрин, стін, скляних дверей, до яких тебе можуть притиснути. Якщо натовп захопив - не чинити йому опору. Глибоко вдихнути, зігнути руки в ліктях, підняти їх, щоб захистити грудну клітку. Не тримати руки в кишенях, не чіплятися ні за що руками, бо їх можуть зламати. Якщо є можливість, защипнути одяг. Нестійке положення на підборах або розв'язана шнурівка можуть скласти небезпеку для життя. Потрапивши в натовп, необхідно якнайшвидше зняти прикраси, шарф, краватку, викинути сумку, парасольку тощо. Якщо щось упало, у жодному разі не намагатися підняти, бо життя найдорожче.

Головне завдання в натовпі - не впасти. Якщо збили з ніг і впав / упала на землю, спробувати згорнутися клубком і захистити голову руками, прикриваючи потилицю. За будь-якої можливості потрібно спробувати встати на ноги.

З метою запобігання надзвичайним ситуаціям під час проведення масових заходів рекомендують об'єднати колег, друзів, знайомих, які беруть участь у масових заходах, у так звані "групи порятунку". Основне їхнє завдання - своєчасне і оперативне реагування на раптові запити присутніх і недопущення панічних настроїв.

Виявлення підозрілого предмета. Підозрілі предмети та речі - це сумки, пакети, згортки, портфелі, картонні коробки, упаковки цигарок, приймачі, мобільні телефони, іграшки тощо, у яких можуть бути замасковані вибухові пристрої або в які може бути закладена вибухівка (іл. 29.1).

Ознаки підозрілих предметів, які можуть виявитися вибуховими пристроями, такі: наявність дротів, малої антени, скотчу, підозрілих звуків (цокання годинника, клацання), джерел електричного живлення (батарейок, акумуляторів), розтяжки з дроту (шпагату, мотузки), незвичне розміщення предмета, а також не властивий йому специфічний запах.
Іл. 29.1. Підозрілі предмети (варіанти)
Якщо виявлено підозрілий предмет у під'їзді будинку: * не залишайте без уваги річ, яка не має перебувати в під'їзді; * опитайте сусідів, щоб установити власника або особу, яка цю річ залишила; * якщо власника не визначили, негайно повідомте про знахідку чергові служби МВС, СБУ, ДСНС та місцевого підрозділу з питань ЦЗ.

Якщо виявлено підозрілий предмет у громадському транспорті:

не залишайте без уваги забуту або бездоглядну річ;

зверніть увагу людей, що є поруч з вами, на таку річ й опитайте їх, намагаючись визначити власника або особу, яка могла цю річ залишити;

якщо власника не визначено, негайно повідомте про знахідку водія (машиніста) транспортного засобу.

Якщо виявлено будь-де підозрілий предмет, то не вчиняйте жодних дій:

не чіпайте, не відкривайте та не переміщуйте його;

зафіксуйте час його виявлення;

не використовуйте мобільні телефони та засоби радіозв'язку;

обов'язково дочекайтеся прибуття оперативно-слідчої групи, фахівців МВС і ДСНС та вкажіть місце розташування підозрілого предмета;

простежте, щоб люди відійшли на безпечну відстань від знахідки.

Якщо знайдено підозрілий предмет, який може виявитися вибуховим пристроєм, або боєприпаси, безпечними відстанями слід вважати такі рекомендовані зони евакуації та оточення (табл. 29.1):
Таблиця 29.1

1. Що таке особливий період? 2. Як ви будете діяти під час артилерійського обстрілу (бомбардування)? 3. Як ви будете діяти з початком бойових дій у вашій місцевості? 4. Як потрібно поводитися в натовпі? 5. Якими будуть ваші дії в разі виявлення підозрілого предмета?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Порядок дій в умовах особливого періоду - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Порядок дій в умовах особливого періоду - "Основні способи захисту населення в надзвичайних ситуаціях" - "Основи цивільного захисту" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А. - НУШ - Нова українська школа - Підручник - 2019

# data[].attributes.headline
07.12.2022 10 клас Малокаліберна, пневматична гвинтівки та гладкоствольна рушниця: загальна будова та характеристика

# data[].attributes.subject
07.12.2022 10 клас Малокаліберна, пневматична гвинтівки та гладкоствольна рушниця: загальна будова та характеристика

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Яке, на вашу думку, призначення малокаліберних і пневматичних гвинтівок?

Малокаліберна гвинтівка ТОЗ-8М, калібру 5,6 мм, з відкритим секторним прицілом є безвідмовною і надійною в експлуатації, має високу купчастість бою (табл. 20.1, іл. 20.1).
Іл. 20.1. Малокаліберна гвинтівка ТОЗ-8М, калібру 5,6 мм, з відкритим секторним прицілом: а - загальний вигляд; б - будова гвинтівки: 1 - ложе; 2 - шийка ложа; 3 - тильна кришка (ковпачок); 4 - ствольна коробка зі спусковим механізмом; 5 - вікно для заряджання і викидання стріляної гільзи; 6 - приціл; 7 - ствол; 8 - намушник; 9 - цівка ложа; 10 - верхня металева петля 11 - ручка затвора; 12 - затвор; 13 - спусковий гачок; 14 - спускова скоба; 15 - нижня металева петля; 16 - приклад Характеристики ТОЗ-8М Таблиця 20.1
Гвинтівка ТОЗ-12 з діоптрійним прицілом призначена для початкового навчання зі стрільби та тренування стрільців.
Загальна будова гвинтівки і призначення її механізмів та деталей
Ствол слугує для спрямування польоту кулі.

Ствольна коробка призначена для розміщення затвора і спускового механізму.

Затвор використовують для того, щоб надсилати патрон у патронник, закривати канал ствола, здійснювати постріл, викидати стріляну гільзу.

Спусковим механізмом здійснюють спуск курка з бойового зводу.

Прицільний пристрій слугує для спрямування гвинтівки в ціль і надання їй потрібного кута прицілювання.

Тильна кришка захищає очі стрільця від опіку в разі прориву газу під час стрільби. Ложе з'єднує всі частини гвинтівки, слугує для зручності при стрільбі; має приклад, шийку, цівку.

Заряджання малокаліберної гвинтівки проводять так: відкривши і відвівши затвор, узяти патрон за головку великим і вказівним пальцями правої руки і підштовхнути його вперед, поки закраїна гільзи не наштовхнеться на торець ствола; закрити затвор.

Будова патронів. Для стрільби з малокаліберної гвинтівки використовують так звані унітарні патрони. Унітарний патрон складається з кулі для безпосереднього ураження цілі; порохового заряду; капсуля-запальника для запалення пороху; гільзи, яка є корпусом і об'єднує всі елементи патрона (іл. 20.2).
Іл. 20.2. Гвинтівковий патрон кільцевого запалення 5,6 мм: 1 - ударна суміш; 2 - гільза; 3 - куля
Пневматична гвинтівка. Пневматична гвинтівка (іл. 20.3, іл. 20.4; табл. 20.2) - це зброя, призначена для ураження цілі на віддалі кулею, що приводиться в рух енергією стиснутих газів або повітрям. Пневматична гвинтівка пружинно-компресійного типу належить до наймасовіших моделей. Вирізняється простотою й високою надійністю.
Іл. 20.3. Пневматична гвинтівка ІЖ-38. Загальний вигляд Іл. 20.4. Складові частини і механізми рушниці ІЖ-38: 1 - ствол; 2 - приціл; 3 - вісь ствола; 4 - прокладка ствола; 5 - коробка ствола; 6 - поршень; 7 - пружина бойова; 8 - колодка механізму спускового; 9 - штифт колодки; 10 - ложа; 11 - гвинт ложі задній; 12 - гачок спусковий; 13 - шептало; 14 - важіль блокування; 15 - важіль зведення; 17 - манжета; 18 - шарнір; 19 - кпин; 20 - ригель; 21 - пружина ригеля; 22 - вісь шарніра Характеристики ІЖ-38 Таблиця 20.2
Однозарядна пружинно-поршнева гвинтівка моделі ІЖ-38 обладнана нарізним сталевим стволом. Для стрільби з неї використовуються лише свинцеві кулі.

Зведення здійснюється "переломом" ствола, рухом донизу - назад - уперед - догори. Під час зведення відкривається казенний зріз ствола для ручного заряджання кулі. Має блокування від випадкового пострілу в момент зведення у разі не повністю замкненого каналу ствола. Відкритий приціл з мікрометричним регулюванням по горизонталі й вертикалі і змінюваною довжиною прицільної лінії. Є автоматичний запобіжник, блокуючий спусковий гачок при заряджанні гвинтівки. Мушка закрита, нерухома, положення цілика регулюється по вертикалі і горизонталі мікрометричними гвинтами. Регулюється довжина прицільної лінії. Для стрільби з неї використовуються лише свинцеві кулі.

Загальна будова помпових та напівавтоматичних гладкоствольних рушниць. Помпова зброя - вогнепальна зброя, у якій змінна передня рукоять (цівка) рухає затворну групу, ковзаючи в разі механічного впливу на неї назад або вперед, викидаючи відстріляну гільзу та досилаючи новий патрон. Найчастіше використовується для магазинних рушниць, але існують і помпові рушниці. Такий механізм зручніший за класичні магазинні гвинтівки з ковзаючим затвором і трохи зручніший за двоствольні рушниці, бо немає потреби прибирати руку з рукояті для перезарядки до повного розстрілу магазина. У збройовій справі загальноприйнята назва цього виду перезарядки - плаваюча цівка.

Першою рушницею з подібним типом затвора стала Winchester Model 1897, відома в США як Trenchgun М1897 (траншейна рушниця моделі 1897).

Переваги. Інтервал між пострілами в помпової зброї в середньому коротший, ніж у певних зразків самозарядного (напівавтоматичного). Використання спектру патронів, несумісних зі стандартною зброєю, є суттєвою перевагою такої рушниці. Механічний принцип дії робить цю зброю дешевшою і надійнішою, ніж самозарядна. У процесі перезарядки є можливість вибрати нову ціль, що є унікальною властивістю цього озброєння.

Недоліки. Як і рушниця, ця зброя не використовує магазин, який від'єднується, що ускладнює повну перезарядку, оскільки кожен патрон повинен бути вкладений в магазин вручну. Проте в певних помпових видах зброї є магазини, які від'єднуються, наприклад, у серії гвинтівок Remington 7600 та італійської рушниці Valtro РМ5.

Помпова рушниця (іл. 20.5, табл. 20.3) (англ. Pump-action rifle) - рушниця, перезарядка якої відбувається поздовжним рухом (пересмикуванням) цівки силою руки стрільця, завдяки цьому рухові і отримана назва системи (від англ. to pump - "качати"). Вона має сім основних елементів (ствол, ствольну коробку, затвор, ударно-спусковий механізм, магазин, цівку та приклад). Як і звичайна рушниця, помпова дає змогу вести вогонь як дробовими набоями, так і кулями.
Іл. 20.5. Помпова гладкоствольна рушниця "Форт-500МС" калібру 12/76 мм
Відкривання затвора, зведення курка, та подавання чергового патрона з магазина відбувається під час руху цівки назад (на себе), а досилання патрона в патронник і закривання затвора під час руху цівки вперед (від себе). Конструктивно можливий протилежний порядок дій, однак через те, що відкривання затвора та вивільнення стріляного патрона потребує більших зусиль, зручніше робити це під час руху руки "на себе". Можлива стрільба сигнальним і піротехнічним патронами, патроном з гумовою кулею або резиновою картеччю. Можливе виконання у мисливському варіанті.
Таблиця 20.3 Характеристики Форт-500МС
Гладкоствольна мисливська рушниця має один чи кілька гладких циліндричних стволів, іноді з невеликим звуженням у дуловій частині. Призначена для стрільби дробом і спеціальними кулями. Стрільба результативна на коротких дистанціях - 30-50 м.

Під час дробового пострілу до цілі летить цілий сніп дробин, що утворюють уражальне коло діаметром понад 1 м, тому дуже хороші результати гладкоствольні рушниці дають на полюванні на птахів, дрібних і середніх звірів, яких доводиться стріляти в польоті або на бігу.

Основні показники гладкоствольної мисливської рушниці. Основним показником бою дробової рушниці вважають його різкість, купчастість і осип, а також сталість усіх цих якостей.

Різкість бою характеризується пробивною здатністю дробу в момент зіткнення з цілю. Уважається, якщо при пострілі на відстані 50 кроків (35 м), дробини входять в суху соснову дошку на 2-3 розміру свого діаметра, то різкість відмінна. Якщо у пробоїну входить тільки одна така ж дробина (зазвичай № 7), то різкість достатня. Коли ж дріб ледь входить у дошку, різкість погана.

Купчастість бою характеризується співвідношенням кількості дробин, які на нормальній стрілецькій дистанції до 35 м утворюють основне вбивче коло, до загальної кількості дробин у заряді, оскільки частина з них розсіюється вбік. Цю якість визначають, підраховуючи у відсотках кількість дробин, що влучили на відстані 35 м у коло діаметром 75 см, щодо кількості дробин у заряді.

Осип дробу - це показник рівномірності в розміщенні дробин під час попадання в це ж коло. Для полювання найкраще, якщо дріб рівномірно або з певним згущенням до центру приходить в пристрілювальну мішень. Цю якість легко визначити на око.

Помпова рушниця ФОРТ-500 - службова гладкоцівкова зброя підтримки для оснащення підрозділів силових структур (іл. 20.6, табл. 20.4). У комплект входять насадки: циліндр (для стріляння кулею); півчок (для стріляння картеччю); чок (для стріляння дробом), а також насадки для використання несмертельних боєприпасів, спеціальних набоїв і гранат зі сльозогінним газом.

Надійне замикання каналу цівки здійснюється поздовжньо-ковзаючим замком. Механізм стріляння куркового типу.

Рушниця конструктивно призначена для стрільби тільки набоями калібру 12 мм з довжиною гільзи 70 мм та калібру 12 мм "магнум" з довжиною гільзи не більше 76 мм, за загальної довжини спорядженого набою не більше 65 мм.
Іл. 20.6 Помпова рушниця ФОРТ-500 Основні технічні дані та характеристики ФОРТ-500 Таблиця 20.4
Будова рушниці. Рушниця складається із цівки, цівкової скриньки, замка, ударно-спускового механізму, трубчастого магазина, підцівника, ручки та розкладного приклада. Цівкова скринька з'єднує основні деталі рушниці: цівку, магазин, ручку і розкладний приклад. По внутрішніх стінках цівкової скриньки ковзає замок. Відбивач, подавач, лівий і правий відсікані набоїв також розміщені в цівковій скриньці. Розбивно-спусковий механізм розміщено в корпусі, що дає змогу виконувати тільки поодинокі постріли.

Запобіжник кнопкового типу, розміщений в спусковій клямрі, після переведення його в позицію "безпечно" блокує шептало.

Після переміщення підцівника вперед, замок подає набій в набійник і вводить бойовий упор в зчеплення з хвостовиком цівки.

Заходи безпеки. Рушницю і набої слід зберігати окремо, у недоступному для сторонніх осіб місці. Зберігати рушницю незарядженою, курок повинен бути спущеним. Не залишайте заряджену рушницю без нагляду.

Суворо заборонено розбирати заряджену рушницю, використовувати споряджені набої під час перевірки взаємодії деталей та механізмів рушниці; стріляти з рушниці за наявності в цівці забруднень, мастила чи інших сторонніх предметів; застосовувати набої, не призначені для рушниці.

Виявивши недоліки в зарядженій рушниці, перш ніж з'ясовувати їх причини, переведіть запобіжник в положення "безпечно". Будьте обережні, перезаряджаючи рушницю. Порожні гільзи викидаються із силою і можуть зашкодити присутнім.

Підготовка до стрільби. Для введення рушниці в експлуатацію, необхідно її розконсервувати, звільнивши від пакування, і видалити мастило з рушниці. Для переведення приклада зі складеного стану в розкладений повернути його у вертикальній площині навколо осі до спрацювання фіксатора розгорнутого стану приклада.

Заряджання. Перемістіть підцівник повністю назад.

Спорядіть магазин набоями через нижнє вікно цівкової скриньки, повернувши рушницю так, щоб спускова клямра була зверху. Просувайте передній край набою в магазин до тих пір, доки ободок набою не зайде за правий відсікач.
Ніколи не намагайтесь перебільшити місткість магазина!
Стрільба. Коли дуло рушниці спрямоване на ціль, а рушниця заряджена, установіть запобіжник в позицію "вогонь", прицільтесь, натисніть спусковий гачок на довжину ходу, рушниця вистрелить. Щоб перезарядитися, відведіть підцівник повністю назад.

Щоб продовжити стрільбу, подайте новий набій із магазина в набійник, перевівши підцівник повністю вперед, і натисніть на спусковий гачок.

Після пострілу останнім набоєм підцівник переведіть назад, перевірте наявність набоїв у набійнику. Якщо їх немає, підцівник переведіть уперед і зробіть контрольний спуск гачка.
Іл. 20.7. Напівавтоматична гладкоствольна рушниця МР-153
Рушниця МР-153 - самозарядна гладкоствольна рушниця із широким спектром застосування: від різних видів полювання і спортивної стрільби до охорони правопорядку і самооборони.

Патрони для МР-153. Рушниця МР-153 є зразком самозарядної рушниці, який розроблений під патрон 12/89 і надійно функціонує з усією тамою патронів 12-го калібру - від 12/70 до 12/89 у будь-яких комбінаціях і без додаткових регулювань.
Модифікації рушниці МР-153. Рушниця МР-153 виготовляється в таких модифікаціях:
- зі змінними дульними насадками для стрільби свинцевим і сталевим дробом. Насадок з посиленим чоком (XF) використовують для стрільби тільки сталевим дробом; без прицільної планки і з ціликом і мушкою; з пластмасовим прикладом і цівкою.
Технічна характеристика рушниці МР-153 Таблиця 20.5
Затвор переміщають на рамі з двома сталевими тягами. Замикання відбувається за допомогою одинарного кулачка у верхній частині затвора, який входить у виріз на продовженні ствола. Затвор рухається на каретці, що приводиться в дію двома тягами. Подвійні екстрактори витягають гільзу затвора з патронника.

Викид гільзи відбувається за допомогою фіксованого екстрактора з двома зубцями, закріпленими на лівій стороні ствольної коробки. Затвор закривається у відкритому положенні після пострілу останнього патрона. Для звільнення затвора рушниці МР-153 слід натиснути кнопку звільнення затвора в передній частині ствольної коробки праворуч. Важіль зупинки каретки знаходиться на правій стороні ствольної коробки на передньому торці корпусу спускового механізму. Після зведення курка затвор не блокуватиметься в крайньому задньому положенні, якщо цей важіль не поданий назад.

1. Виконайте самоперевірку знань правил безпеки поводження з малокаліберною та пневматичною зброєю.

2. Укажіть, до якого виду зброї належить ТОЗ-8. Яке основне її призначення? Назвіть основні характеристики цього виду зброї.

3. До якого виду зброї належить ІЖ-38? Яке основне її призначення? Назвіть основні характеристики.

4. Укажіть, до якого виду зброї належить рушниця МР-153.

5. Назвіть принцип дії помпової рушниці.

6. Перелічіть основні переваги і недоліки помпових та напівавтоматичних гладкоствольних рушниць.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Малокаліберна, пневматична гвинтівки та гладкоствольна рушниця: загальна будова та характеристика - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Яке, на вашу думку, призначення малокаліберних і пневматичних гвинтівок? Малокаліберна гвинтівка ТОЗ-8М, калібру 5,6 мм, з відкритим секторним прицілом є безвідмовною і надійною в експлуатації, має високу купчастість бою (табл. 20.1, іл. 20.1). Іл. 20.1.

# data[].attributes.attachment_link.title
мінна небезпека

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима
1. Поспостерігайте за навколишньою територією. Поміркуйте, що може бути використано для вашого захисту під час виникнення надзвичайної ситуації. 2. Поміркуйте, хто і як має визначати наявність радіаційної чи хімічної небезпеки.
Укриття людей від впливу небезпечних факторів, що виникають унаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій або терористичних актів, здійснюється в захисні споруди цивільного захисту (ЦЗ) - інженерні споруди, призначені для захисту населення.

До захисних споруд належать:

1) сховище - герметична споруда для захисту людей, у якій протягом певного часу створюються умови, що виключають вплив на них небезпечних факторів, які виникають внаслідок надзвичайної ситуації, воєнних (бойових) дій та терористичних актів;

2) протирадіаційне укриття - негерметична споруда для захисту людей, у якій створюються умови, що виключають вплив на них іонізуючого опромінення в разі радіоактивного забруднення місцевості;

3) швидкоспоруджувана захисна споруда цивільного захисту - захисна споруда, яку зводять із спеціальних конструкцій максимально швидко для захисту людей від дії засобів ураження в особливий період.

Для захисту людей від деяких факторів небезпеки, що виникають внаслідок надзвичайних ситуацій у мирний час, та дії засобів ураження в особливий період також використовуються споруди подвійного призначення та найпростіші укриття.

Споруда подвійного призначення - це наземна або підземна споруда, що може бути використана за основним функціональним призначенням і для захисту населення, наприклад метрополітен (іл. 28.1), гірничі (шахтні) виробки.

До сховищ належать споруди, що забезпечують надійний захист людей від факторів ураження усіх НС, зокрема й від найбільш небезпечних: проникної радіації, бойових отруйних речовин і бактеріальних засобів, від високих температур і шкідливих газів, від обвалів і уламків руйнувань. Сховища споруджують у місцях найбільшого скупчення людей.
Іл. 28.1. Станція метрополітену
Люди можуть перебувати в сховищах протягом тривалого часу; навіть у завалених сховищах безпечно протягом кількох діб. Надійність захисту в сховищах досягається завдяки підвищеній міцності огороджувальних конструкцій (іл. 28.2), а також завдяки санітарно-гігієнічних умовам, що забезпечують нормальну життєдіяльність людей (іл. 28.3).
Іл. 28.2. Вхід у сховище (варіанти) Іл. 28.3. Сховище: приміщення для укриття людей (варіанти облаштування)
Найпоширеніші вбудовані сховища, які, зазвичай, розміщені в підвальних приміщеннях і цокольних поверхах виробничих, громадських чи житлових будівель. Можливе також будівництво сховищ як окремо розташованих споруд (іл. 28.4).

Такі сховища повністю або частково заглиблені й обсипані зверху і з боків ґрунтом. До них можуть бути під'єднані підземні переходи і галереї.
Іл. 28.4. План-схема окремо розташованого сховища: 1 - входи; 2 - передні тамбури; 3 - тамбури; 4 - приміщення для укриття людей; 5 - туалети; 6 - насосна фекальних вод; 7 - вентиляційна камера; 8 - камери забору повітря
За місткістю сховища поділяють на малі (до 150 осіб), середні (150-450 осіб) і великі (понад 450 осіб).

Приміщення, призначене для розміщення населення, розраховане на певну кількість осіб: на одну людину передбачено не менш як 0,5 м ² площі підлоги і 1,5 м ³ внутрішнього об'єму. Основне приміщення сховища розбивається на відсіки для 50-75 осіб. У відсіках обладнують двоярусні нари-лавки для сидіння та лежаки. Місця для сидіння влаштовують завбільшки 0,45 х 0,45 м, а для лежання - 0,55 х 1,8 м.
Іл. 28.5. Фільтровентиляційний агрегат Іл. 28.6. Погріб (льох), пристосований під ПРУ (варіанти)
Для того щоб у приміщення не потрапляло повітря, заражене радіоактивними, отруйними і бактеріальними речовинами, їх герметизують. Слід подбати про максимальну щільність стін і перекриття, а також відповідне обладнання входів і технологічних отворів. Фільтровентиляційний агрегат забезпечує вентиляцію приміщень сховища й очищення зовнішнього повітря від радіоактивних, отруйних і бактеріальних засобів (іл. 28.5). Він може працювати у двох режимах: чистої вентиляції і фільтровентиляції. У першому режимі повітря очищується від грубодисперсного радіоактивного пилу (у протипиловому фільтрі), а у другому - від радіоактивних речовин, а також від отруйних речовин і бактеріальних засобів (у фільтрах-поглиначах). Кількість зовнішнього повітря, що надходить у сховище режимом чистої вентиляції на одну людину, становить 2-8 м ³/год. Подачу повітря здійснюють повітропроводами за допомогою вентилятора. У разі розташування сховища поблизу місць, де можливі сильні пожежі або загазованість сильнодіючими отруйними речовинами, може бути передбачено режим повної ізоляції приміщень з регенерацією повітря в них. Якщо сховище загерметизоване надійно, то після зачинення дверей, віконниць і запуску фільтровентиляційного агрегату тиск повітря всередині сховища стає вищим за атмосферний (утворюється так званий підпор).

Сховище має зазвичай не менше двох входів, розташованих протилежно. Кожен вхід обладнаний захисними герметичними зовнішніми та внутрішніми дверима, між ними - тамбур. У вбудованому сховищі, крім того, має бути аварійний вихід.

Системи енерговодопостачання, опалювання і каналізації сховищ пов'язані з відповідними зовнішніми мережами. На випадок їх ушкодження в сховищі мають бути переносні електричні ліхтарі, резервуари для зберігання аварійного запасу води, а також місткості для збору нечистот. Опалювання сховищ надходить від загальної опалювальної мережі.

Крім того, у приміщеннях сховища мають бути комплект засобів для ведення розвідки (прилади радіаційної та хімічної розвідки, дозиметричні прилади), захисний одяг, засоби для гасіння пожежі, аварійний запас інструментів, засоби аварійного освітлення, запас продовольства і води на дві й більше доби на кожну людину.

Протирадіаційні укриття (ПРУ). Ступінь радіоактивного забруднення, який виникає після аварії на АЕС або наземного вибуху ядерного боеприпасу, різко знижується протягом кількох перших діб і поступово доходить до безпечних значень. Люди, щоб уникнути ураження, мають перебувати в протирадіаційних укриттях (ПРУ) - негерметичних захисних спорудах, де рівень радіації значно нижчий, ніж на відкритій місцевості. Захисні властивості ПРУ оцінюють коефіцієнтом захисту, який показує, у скільки разів ПРУ послаблює дію радіації, а також і дозу опромінення людей. Протирадіаційними укриттями вважають підвальні приміщення будівель і споруд. Підвали в дерев'яних будинках послаблюють радіацію у 7-12 разів, у кам'яних будівлях - у 200-300 разів, а середня частина підвалу кам'яної будівлі на кілька поверхів - у 500-1000 разів. У сільській місцевості використовують під ПРУ погреби (льохи), що перебувають в особистому користуванні (іл. 28.6).

Найпростіші укриття - це фортифікаційні споруди, цокольні або підвальні приміщення, що знижують ураження від небезпечних наслідків НС. Вони мають бути достатньо міцні, збудовані з вогнебезпечних матеріалів і не мати транзитних комунікацій (трубопроводів опалення та водопостачання, кабелів високої напруги тощо).

Необхідно пам'ятати, що найпростіші укриття здебільшого розглядають як проміжну ланку захисту населення. Усьому населенню потрібно надати можливість укриватися в надійніших спорудах - у сховищах і протирадіаційних укриттях.

Ефективність захисту людей від радіаційної та хімічної небезпеки залежить не лише від технічної справності й готовності до приймання людей у захисних спорудах, обладнаних складним устаткуванням, але й від підготовки населення до використання захисних споруд за різних умов, що склалася, коли кожен має вміти знайти правильне рішення для захисту свого життя та здоров'я.

Час перебування в захисних спорудах визначають штаби ЦЗ об'єктів господарського комплексу. Вони встановлюють порядок дій і правила поведінки під час виходу зі сховищ і укриттів.
Правила перебування в захисних спорудах. Укриття в захисних спорудах та перебування в них здійснюють за командою штабів ЦЗ. Як правило, люди розміщуються групами за місцем роботи або проживання. Кожному надають місце для розміщення його індивідуальних засобів захисту та інших необхідних речей. Для літніх і хворих осіб, а також дітей виділяють місце поблизу вентиляційних труб. Заборонено заводити в сховище тварин, заносити легкозаймисті, вибухонебезпечні та громіздкі речі. У захисних спорудах треба діяти організовано, без потреби не ходити, виконувати вказівки чергового персоналу, за необхідності, допомагати хворим і потерпілим. Виходити зі сховища дозволено тільки за командою відповідальних осіб. Медичний захист і забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення передбачає:

1) надання медичної допомоги постраждалим унаслідок надзвичайних ситуацій, проведення їх медико-психологічної реабілітації; медичну допомогу населенню забезпечує служба медицини катастроф (іл. 28.7);

2) планування і використання сил та засобів закладів охорони здоров'я незалежно від форми власності;

3) своєчасне застосування профілактичних медичних препаратів та своєчасне проведення санітарно-протиепідемічних заходів (іл. 28.8);

4) контроль за якістю та безпекою харчових продуктів і продовольчої сировини, питної води та джерелами водопостачання;

5) завчасне створення і підготовку спеціальних медичних формувань;

6) формування в умовах НС необхідної кількості додаткових тимчасових мобільних медичних підрозділів або залучення додаткових закладів охорони здоров'я;

Іл. 28.7. Автомобіль служби медицини катастроф Іл. 28.8. Проведення профілактичних щеплень Іл. 28.9. Навчання населення способам надання домедичної допомоги

7) накопичення медичного та спеціального майна і техніки;

8) підготовку медичних працівників з надання екстреної медичної допомоги;

9) навчання населення способам надання домедичної допомоги (іл. 28.9) та правилам дотримання особистої гігієни;

10) здійснення заходів для недопущення негативного впливу на здоров'я шкідливих факторів навколишнього природного середовища та наслідків НС, а також умов, що спричиняють виникнення і поширення інфекційних захворювань;

11) проведення моніторингу стану навколишнього природного середовища, санітарно-гігієнічної та епідемічної ситуації;

12) санітарну охорону територій та суб'єктів господарювання в зоні НС;

13) здійснення інших заходів, пов'язаних з медичним захистом населення, залежно від ситуації, що склалася.

Радіаційний і хімічний захист населення і територій передбачає:

1) виявлення та оцінку радіаційної та хімічної обстановки;

2) організацію та здійснення дозиметричного й хімічного контролю;

3) розроблення та впровадження типових режимів радіаційного захисту;

4) використання засобів колективного захисту;

5) використання засобів індивідуального захисту, приладів радіаційної та хімічної розвідки, дозиметричного й хімічного контролю аварійно-рятувальними службами, формуваннями та спеціалізованими службами ЦЗ, які беруть участь у проведенні аварійно-рятувальних робіт, гасінні пожеж в осередках ураження радіаційно й хімічно небезпечних об'єктів та населення, яке проживає в зонах небезпечного забруднення;

6) проведення йодної профілактики рятувальників, залучених до ліквідації радіаційної аварії, персоналу радіаційно небезпечних об'єктів та населення, яке проживає в зонах можливого забруднення, радіоактивними ізотопами йоду з метою запобігання опроміненню щитоподібної залози;

7) надання населенню можливості придбати в особисте користування засобів індивідуального захисту, приладів дозиметричного та хімічного контролю;

8) проведення санітарної обробки населення та спецобробки одягу, майна і транспорту;

9) розроблення загальних критеріїв, методів та методик спостережень щодо оцінки радіаційної та хімічної обстановки;

10) інші заходи радіаційного й хімічного захисту залежно від ситуації, що склалася.

Евакуація - організоване виведення чи вивезення із зони надзвичайної ситуації або зони можливого ураження населення, якщо виникає загроза його життю або здоров'ю, а також матеріальних і культурних цінностей, якщо виникає загроза їх пошкодження або знищення; її проводять на державному, регіональному, місцевому чи об'актовому рівні.

Залежно від особливостей НС, розрізняють такі види евакуації: а) обов'язкову; б) загальну або часткову; в) тимчасову або безповоротну.

Рішення про проведення евакуації приймають: * на державному рівні - Кабінет Міністрів України; * на регіональному рівні - обласні та міські державні адміністрації; * на місцевому рівні - районні, відповідні органи місцевого самоврядування; * на об'єктовому рівні - керівники суб'єктів господарювання.

Обов'язкову евакуацію населення проводять у разі виникнення загрози:

1) аварій з викидом радіоактивних та небезпечних хімічних речовин;

2) катастрофічного затоплення місцевості;

3) масових лісових і торф'яних пожеж, землетрусів, зсувів, інших геологічних та гідрогеологічних явищ і процесів;

4) збройних конфліктів (з районів можливих бойових дій у безпечні райони, які визначаються Міністерством оборони України на особливий період).

Загальну евакуацію проводять для всіх категорій населення із зон:

1) можливого радіоактивного та хімічного забруднення;

2) катастрофічного затоплення місцевості з чотиригодинним добіганням проривної хвилі під час руйнування гідротехнічних споруд.

Часткову евакуацію проводять для вивезення категорій населення, які за віком чи станом здоров'я у разі виникнення надзвичайної ситуації не здатні самостійно вжити заходів щодо збереження свого життя або здоров'я, а також осіб, які, відповідно до законодавства, доглядають (обслуговують) таких осіб (іл. 28.10).
Іл. 28.10. Обов'язкова евакуація з Прип'яті (1986 р.)
Евакуація відбувається шляхом: 1) утворення регіональних, місцевих та об'єктових органів з евакуації; 2) планування евакуації; 3) визначення безпечних районів, придатних для розміщення евакуйованого населення та майна; 4) організації оповіщення про початок евакуації; 5) організації управління евакуацією; 6) життєзабезпечення евакуйованого населення в місцях їх безпечного розміщення; 7) навчання населення діям під час проведення евакуації.

У разі виникнення загрози життю або здоров'ю громадянам України на території іноземних держав відповідні центральні органи виконавчої влади проводять евакуацію.

Евакуацію матеріальних і культурних цінностей організовують у разі загрози або виникнення надзвичайних ситуацій, які можуть заподіяти шкоду, за умови, що є достатньо часу на її проведення.
Підготовка та проведення евакуації населення з небезпечних районів. Евакуаційні органи здійснюють планування евакуації, підготовку населення, контроль за підготовкою та розподілом транспортних засобів для забезпечення евакуаційних перевезень, визначення станцій, портів для посадки (висадки) населення, визначення маршрутів руху населення пішки, практичне проведення евакуації, приймання евакуйованого населення та ведення його обліку за об'єктами, а також контроль за розміщенням і життєзабезпеченням. Збірні евакуаційні пункти призначені для збору і реєстрації населення, яке підлягає евакуації, формування піших і транспортних колон та ешелонів, а також забезпечення відправлення їх на пункти посадки на транспортні засоби та вихідні пункти руху пішки. Кожний збірний евакуаційний пункт має номер і за кожним з них закріплюють певну кількість об'єктів.
Порядок проведення евакуації. З отриманням рішення (сигналу) про проведення евакуації евакуаційні органи уточнюють завдання керівникам об'єктів щодо проведення евакуаційних заходів, контролюють стан оповіщення населення, його збору, формування колон (через начальників маршрутів), забезпечують переміщення їх до пунктів евакуації, а також разом з транспортними службами - готовність транспортних засобів до перевезень, уточнюють порядок їх використання, підтримують постійний зв'язок з начальниками маршрутів та з органами виконавчої влади безпечних районів, інформують їх про хід евакуації. Для здійснення зазначених заходів залучають весь наявний транспорт, що є на відповідній адміністративній території (іл. 28.11, іл. 28.12).
Іл. 28.11. Часткова евакуація населення в Алеппо (Сирія) Іл. 28.12. Аеромобільна евакуація під час навчань у м. Кременці (лютий 2019 р.)
На межі зони забруднення в проміжному пункті евакуації здійснюють розгортання пунктів спеціальної обробки населення, знезараження одягу і транспортних засобів, дозиметричного контролю та пересадку евакуйованого населення з транспортного засобу, який рухався забрудненою місцевістю, на незабруднений транспортний засіб.

Евакуйовані громадяни повинні мати при собі паспорт, військовий квиток, документ про освіту, трудову книжку або пенсійне посвідчення, свідоцтво про народження, гроші та цінності, продукти харчування і воду на 3 доби, постільну білизну, необхідний одяг і взуття загальною масою не більш як 50 кг на кожного члена сім'ї. Дітям дошкільного віку вкладають у кишеню або пришивають до одягу записку, де зазначають прізвище, ім'я та по батькові, домашню адресу, а також ім'я та по батькові матері й батька. Усі громадяни під час проведення евакуаційних заходів мають бути дисциплінованими, дотримувати порядку, витримки та виконувати розпорядження органів управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення. Після прибуття на місце призначення кожному громадянину необхідно пройти реєстрацію в евакуаційній комісії й оселитися за вказаною адресою.
Спостереження і контроль за ураженістю навколишнього середовища, продуктів харчування та води радіоактивними, отруйними, сильнодіючими отруйними речовинами та біологічними препаратами.

1. З метою забезпечення здійснення заходів із запобігання виникненню НС проводять постійний моніторинг і прогнозування НС.

2. Моніторинг НС - це система безперервних спостережень, лабораторного та іншого контролю для оцінки стану захисту населення і територій від небезпечних процесів, які можуть призвести до загрози або виникнення НС, а також своєчасне виявлення тенденцій до їх зміни.

3. Спостереження, лабораторний та інший контроль передбачають збирання, опрацювання і передавання інформації про стан навколишнього природного середовища, забруднення продуктів харчування, продовольчої сировини, фуражу, води радіоактивними та хімічними речовинами, зараження збудниками інфекційних хвороб та іншими небезпечними біологічними агентами.

4. Для проведення моніторингу і прогнозування НС створена та функціонує система моніторингу й прогнозування надзвичайних ситуацій. Для спостереження за радіаційним і хімічним станом довкілля на об'єктах господарського комплексу створюють пострадіаційного й хімічного спостереження (іл. 28.13). Він є основним джерелом інформації про радіаційну та хімічну обстановку для керівників (начальників цивільного захисту) та начальників штабів ЦЗ цих об'єктів.

Іл. 28.13. Пост радіаційного та хімічного спостереження
Пост радіаційного і хімічного спостереження створюють на об'єктах господарського комплексу для спостереження за радіаційним і хімічним станом довкілля. Він є основним джерелом інформації про радіаційну і хімічну обстановку для керівників (начальників цивільного захисту) та начальників штабів ЦЗ цих об'єктів.

Основні завдання поста спостереження:

своєчасне виявлення радіоактивного та хімічного зараження місцевості й повітря;

своєчасне оповіщення сигналом "Радіаційна небезпека" або "Хімічна тривога";

спостереження за напрямком вітру та рухом радіоактивної хмари після аварії або за хмарою хімічно небезпечних речовин;

визначення рівнів радіації та виду хімічно небезпечних речовин (ХНР);

встановлення спостереження за районами, зараженими радіоактивними й отруйними речовинами (РР і ОР);

доповідь про характер зараження керівнику підприємства, установи та організації (навчального закладу), на базі якого створений пост спостереження.

Пост радіаційного та хімічного спостереження встановлюють на території об'єкта недалеко від пункту управління. Пост розгортають так, щоби з нього було добре видно весь визначений район спостереження, а він не виділявся би на загальному фоні. Необхідно мати засоби зв'язку, за допомогою яких передають результати спостереження та проводять оповіщення населення про небезпеку радіаційного та хімічного зараження.

Пост складається з трьох осіб. Це начальник поста - старший спостерігач і двоє чергових спостерігачів.
Оснащення поста.

1. Прилад радіаційної розвідки (рівень інформації 0,05 мР/год), зокрема радіометр бета, гамма-випромінювання "Прип'ять", "Терра" (МКС-05) або "Пошук" (МКС-07) (іл. 28.14).

2. Спеціальні прилади хімічної розвідки (переносні автоматичні або ручні) - газосигналізатор "ДОЗОР-С-М-5Н".

3. Прилади хімічної розвідки ВПХР.

4. Радіометр-рентгенометр ДП-5В, або дозиметр-радіометр універсальний МКС-У (модернізований рентгенометр ДП-5В).

Іл. 28.14. Прилади для оснащення поста РХС: а - "Терра" (МКС-05): б - ДКГ-21; в - "Кадмій" (ДКС-02П); г - МКС-У (модернізований рентгенометр ДП-5В); ґ- "Пошук" (МКС-07): д - "Прип'ять": е - "ДОЗОР-С-М-5Н"

5. Індивідуальний дозиметр - на кожну особу з комплектів ДП-22В, ДП-24, ІД-1 або дозиметр гамма-випромінювання індивідуальний ДКГ-21, "Кадмій" (ДКС-02П).

6. Легкий захисний костюм Л-1 - на кожного.

7. Фільтрувальний протигаз ГП-7В - на кожного. Респіратор Р-2 - на кожного.

8. Метеокомплект № 3 (там, де це визначено табелем оснащення).

9. Секундомір.

10. Захисні окуляри.

11. Засоби зв'язку та оповіщення (телефон, сирена, гонг).

Обов'язки чергового спостерігача: у разі виявлення радіоактивного зараження вдягнути засоби захисту та контролювати зміни рівнів радіації через кожні 30 хв, одночасно роблячи записи в журналі спостереження; якщо виникла підозра про застосування супротивником ОР або бактеріальних засобів, одягти засоби захисту, доповісти начальнику поста (старшому спостерігачу) та визначити тип цих речовин. За вказівкою начальника поста провести вимірювання приладами в інших місцях району розташування об'єкта і взяти проби для дослідження в найближчій лабораторії.

Необхідно знати зовнішні ознаки використання супротивником хімічної та бактеріологічної зброї. Перелік ознак використання хімічної зброї або теракту із застосуванням цієї зброї: * наявність крапель мастила, плям, бризок, калюж на місцевості; * зів'ялість рослин або зміна їх кольору; * подразнення органів дихання, зору або поява стороннього запаху; * зниження гостроти зору або втрата його; * відхилення від норми поведінки або порушення в них рухових функцій.

Перелік зовнішніх ознак використання супротивником бактеріологічної зброї або терористичного акту із застосуванням цієї зброї: * наявність на місцевості пристроїв для утворення хмари аерозолів; * наявність комах, кліщів та гризунів у місцях появи незвичних предметів, схожих на контейнери; * глухі вибухи боєприпасів з утворенням хмари диму або туману; поява після цього на ґрунті, рослинності та на інших предметах рідин або порошкоподібних речовин, які не визначаються приладами хімічної розвідки.

1. Для чого призначені захисні споруди? Охарактеризуйте їх класифікацію. 2. Від яких факторів ураження захищають сховища і як вони обладнуються? 3. Що таке протирадіаційні укриття? Наведіть приклади. Які в них захисні властивості? 4. Якими бувають найпростіші укриття? Від чого вони захищають? 5. Які правила перебування в захисних спорудах? 6. Що передбачає медичний захист і забезпечення санітарного й епідемічного благополуччя населення? 7. Які заходи здійснюють для радіаційного та хімічного захисту населення і територій? 8. Що таке евакуація, які її види вам відомі? 9. У разі виникнення яких загроз організовують обов'язкову евакуацію населення? 10. Коли проводять загальну і часткову евакуацію?

11. У чому полягає підготовка та проведення евакуації населення з небезпечних районів? Що потрібно мати при собі кожному евакуйованому громадянинові? 12. Що передбачає спостереження і контроль за ураженістю навколишнього середовища, продуктів харчування та води радіоактивними, отруйними, сильнодіючими отруйними речовинами та біологічними препаратами? 13. Де створюють пост радіаційного й хімічного спостереження, яке його завдання і оснащення?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Укриття людей у сховищах, медичний, радіаційний і хімічний захист, евакуація населення з небезпечних районів. Спостереження та контроль за ураженістю навколишнього середовища, продуктів харчування та води - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Укриття людей у сховищах, медичний, радіаційний і хімічний захист, евакуація населення з небезпечних районів. Спостереження та контроль за ураженістю навколишнього середовища, продуктів харчування та води - "Основні способи захисту населення в надзвичайних ситуаціях" - "Основи цивільного захисту" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А.

# data[].attributes.headline
30.11.2022 10 клас Призначення та бойові властивості автоматів. Будова автоматичної зброї. Підготовка до стрільби

# data[].attributes.subject
30.11.2022 10 клас Призначення та бойові властивості автоматів. Будова автоматичної зброї. Підготовка до стрільби

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цей контент створено завдяки Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Призначення та бойові властивості автоматів. Будова автоматичної зброї. Підготовка до стрільби - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Призначення та бойові властивості автоматів. Будова автоматичної зброї. Підготовка до стрільби - Стрілецька зброя та поводження з нею - Вогнева підготовка - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.headline
28.11.2022 11 клас Основні способи захисту населення. Повідомлення про загрозу і виникнення надзвичайної ситуації та постійне інформування про зміни ситуації

# data[].attributes.subject
28.11.2022 11 клас Основні способи захисту населення. Повідомлення про загрозу і виникнення надзвичайної ситуації та постійне інформування про зміни ситуації

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима
Пригадайте з курсу історії України, які засоби і способи оповіщення про напад ворогів, пожежі, повені використовували наші предки. Які засоби можна використати для захисту від сльозогінного газу? Іл. 27.1. Емблема ДСНС України
Захист населення в надзвичайних ситуаціях як одне з головних завдань цивільного захисту - це комплекс заходів, спрямованих на запобігання негативному впливу наслідків надзвичайних ситуацій (НС) чи максимальне послаблення ступеня їх негативного впливу. У Кодексі цивільного захисту (ЦЗ) сформульовані принципи цивільного захисту, які стосуються захисту населення, зокрема гарантування та забезпечення державою конституційних прав громадян на захист життя, здоров'я та власності.

Для їх реалізації необхідно виконати основні заходи забезпечення захисту населення в надзвичайних ситуаціях, до яких належать:

повідомлення про загрозу й виникнення надзвичайної ситуації та постійне інформування про обстановку;

навчання населення вмінню застосовувати засоби індивідуального захисту і діяти в надзвичайних ситуаціях;

укриття людей у сховищах, медичний, радіаційний та хімічний захист, евакуація з небезпечних районів;

спостереження та контроль за ураженістю навколишнього середовища, продуктів харчування та води радіоактивними, отруйними, сильнодіючими отруйними речовинами та біологічними препаратами;

організація і проведення рятувальних робіт у районах лиха й осередках ураження.

Для виконання зазначених вище заходів і всієї державної політики у сфері цивільного захисту створена єдина державна система цивільного захисту (ЄДСЦЗ), безпосереднє керівництво діяльністю якої здійснює ДСНС України - Державна служба України з надзвичайних ситуацій (іл. 27.1).

Повідомлення (оповіщення) про загрозу і виникнення надзвичайної ситуації та постійне інформування про обстановку. Оповіщення - доведення сигналів і повідомлень органів управління ЦЗ про загрозу та виникнення НС, аварій, катастроф, епідемій*, пожеж тощо до центральних і місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ, організацій та населення.

Оповіщення та інформування населення про загрозу й виникнення надзвичайних ситуацій, зокрема в доступній для осіб з вадами зору та слуху формі, покладається на місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування. Воно полягає у своєчасному доведенні такої інформації до органів управління цивільного захисту, сил цивільного захисту, суб'єктів господарювання та населення.

Оповіщення про загрозу або виникнення НС забезпечують шляхом:

1) функціонування загальнодержавної, територіальних, місцевих автоматизованих систем централізованого оповіщення про загрозу або виникнення надзвичайних ситуацій;

2) централізованого використання інтернет-мереж загального користування, мереж мобільного та стаціонарного зв'язку, загальнонаціонального, регіонального та місцевого радіомовлення і телебачення та інших технічних засобів передавання інформації;

3) функціонування в населених пунктах, а також місцях масового перебування людей сигнально-гучномовних пристроїв та електронних інформаційних табло для передачі інформації з питань цивільного захисту.

Інформацію з питань цивільного захисту становлять відомості про надзвичайні ситуації, що прогнозуються, або виникли, з визначенням їх класифікації, меж поширення і наслідків, а також про способи та методи захисту від них. Органи управління цивільного захисту зобов'язані надавати населенню через засоби масової інформації оперативну й достовірну інформацію, а також про свою діяльність з питань цивільного захисту, зокрема і в доступній для осіб з вадами зору та слуху формі. Інформація має містити дані про суб'єкт, який її надає, та сферу його діяльності, про природу можливого ризику під час аварій, зокрема вплив на людей та навколишнє природне середовище, про спосіб інформування населення в разі загрози або виникнення аварії та правила, яких слід дотримувати.
Іл. 27.2. Комплексна система інформування населення Іл. 27.3. Завивання сирен - попереджувальний сигнал оповіщення "УВАГА ВСІМ!"
Основні способи оповіщення та інформування населення. Прогнозування надзвичайних ситуацій зменшує вразливість суспільства до стихійних лих, а основним аспектом короткотермінового прогнозування є раннє оповіщення, яке дає змогу людям вчасно залишити зону небезпеки. Важливо, щоб повідомлення про загрозу ураження людей передавалось автоматично через орган управління комплексної системи інформування населення на всі можливі засоби її передачі (іл. 27.2).

Серед завдань цивільного захисту першочерговою є своєчасність, надійність оповіщення населення про лихо, що насувається. З уроків історії вам уже відомо, що з давніх-давен, коли десь траплялася біда або комусь загрожувала небезпека, люди, почувши дзвони або биття на сполох (набат), збиралися на віче, дізнавалися про те, що трапилося, і приймали рішення щодо боротьби з небезпекою. Так і тепер: приховувати інформацію про небезпеку не можна. Люди мають знати обстановку, і тільки тоді можна розраховувати на розумні й свідомі дії, усунення паніки й інших негативних явищ. Це збереже життя багатьом тисячам людей.

Завивання сирен (іл. 27.3), переривчасті гудки підприємств, транспортних засобів означають попереджувальний сигнал оповіщення цивільного захисту "УВАГА ВСІМ!" Почувши його, негайно ввімкніть на роботі, удома радіотрансляційні й телевізійні приймачі, увійдіть в соціальні мережі Інтернету для прослуховування або отримання візуального екстреного повідомлення місцевих органів влади або штабу ЦЗ. Щоб проінформувати про небезпеку тих, у кого немає радіо, телевізора, мобільного Інтернету, а також тих, хто працює в полі, лісі, на будівництвах і в інших віддалених місцях, використовують мобільні телефони, пересувні гучномовні установки на автомобілях, посланців (кур'єрів).

Отже, основний спосіб оповіщення населення - передача повідомлення по радіо, телебаченню, через мобільний та стаціонарний зв'язок. Відповідальність за організацію та здійснення своєчасного оповіщення населення і доведення до нього необхідної інформації покладена на територіальні органи управління ЦЗ.

Зміст інформації про екстремальну ситуацію і порядок дій. На кожний випадок надзвичайних умов місцеві органи ЦЗ готують орієнтовні варіанти повідомлень, які потім, з урахуванням певних подій, коректуються. Інформацію передають протягом п'яти хвилин після подачі звукових сигналів (сирени, гудки, биття на сполох тощо). Вислухавши це повідомлення штабу ЦЗ, люди мають діяти без паніки й метушні відповідно до отриманих вказівок. Важливо перевірити інформацію, отриману з одного джерела.

Отже, у місті прозвучали сирени, мешканці отримують повідомлення на мобільні телефони, увімкнули радіоприймачі, телевізори, Інтернет і можуть почути повідомлення штабу ЦЗ приблизно такого змісту.

У випадку аварії на хімічно небезпечному об'єкті: "Увага! Говорить штаб цивільного захисту міста. Громадяни! Трапилася аварія на бавовняному комбінаті з викидом в атмосферу хлору - сильнодіючої отруйної речовини. Хмара зараженого повітря поширюється у ... (такому-то) напрямку. До зони хімічного зараження потрапляють ... (такі-то вулиці, квартали, райони). Мешканцям вулиць ... (таких-то) із приміщень не виходити. Зачинити вікна, двері, здійснити герметизацію квартир (будинків). У підвалах, на нижніх поверхах не ховатися, тому що хлор важчий за повітря і затікатиме в низинні місця.

Мешканцям вулиць ... (таких-то) негайно залишити квартири, установи, підприємства за планом евакуації і виходити в райони... (такі-то). Повідомте про це сусідам. Слухайте і читайте наші повідомлення. Далі дійте відповідно до вказівок штабу цивільного захисту".

У разі аварії на атомній електростанції (на радіаційно небезпечному об'єкті): "Увага! Говорить штаб цивільного захисту. Громадяни! Трапилася аварія на атомній електростанції. У районі електростанції і в населених пунктах ... (таких-то) очікується випадіння радіоактивних опадів. У зв'язку із цим населенню, що мешкає в зазначених пунктах, необхідно перебувати в приміщеннях. Забезпечте додаткову герметизацію житлових приміщень і місць перебування домашніх тварин. Прийміть препарати йоду. У подальшому дійте відповідно до вказівок штабу цивільного захисту".

Після перших поштовхів землетрусу: "Увага! Говорить штаб цивільного захисту. Громадяни! У зв'язку з можливими повторними поштовхами землетрусу вживайте необхідних заходів безпеки. Вимкніть газ, електрику, перекрийте воду. Візьміть необхідний одяг, документи, продукти харчування, воду і виходьте на вулицю. Надайте допомогу літнім людям, хворим. Займіть місце на безпечній віддалі від будівель і ліній електропередач. Пам'ятайте, що під час руйнування будинків уламки розлітаються на відстань не менш як на 2/3 висоти будівлі. Якщо під час поштовху ви перебуваєте в приміщенні, устаньте у дверний або балконний отвір. Підтримуйте спокій, порядок і витримку. Стежте за нашими повідомленнями".

Під час повені: "Увага! Говорить штаб цивільного захисту. Громадяни! У зв'язку з підвищенням рівня води в річці... (такій-то) очікується підтоплення будівель у районі вулиць ... (перерахувати) і селища ... (такого-то). Населенню, що проживає на цих вулицях і в селищі, перенести необхідні речі на горища, верхні поверхи, підготувати необхідний одяг і взуття, зібрати продукти харчування. Перед виходом вимкнути електрику, газ, самим іти в безпечні райони (перерахувати). Там пройти реєстрацію на збірному евакопункті (вказати адресу). Про отриману інформацію сповістити сусідів, надати допомогу літнім людям і хворим. За будь-яких обставин поводьтеся спокійно, не панікуйте. Будьте уважні до наших повідомлень!"

Примітка. Залежно від умов аварії, катастрофи або стихійного лиха, а також обстановки, що склалася, зміст текстів звернення може відрізнятися від наведених вище.

Якщо виникла повітряна, хімічна або радіаційна небезпека у воєнний час, також спочатку звучать сирени, тобто сигнал "Увага всім!", а потім передають відповідну інформацію.

У разі повітряної тривоги: "Увага! Говорить штаб цивільного захисту. Громадяни! Повітряна тривога! Повітряна тривога! Вимкніть газ, перекрийте воду. Візьміть засоби індивідуального захисту, документи, запас води і продуктів харчування, вимкніть світло.

Попередьте сусідів, допоможіть хворим і літнім людям вийти на вулицю. Якомога швидше займіть місце в сховищі або укритті поблизу вашого будинку. Дотримуйте порядку і спокою. Будьте уважні до наших повідомлень".

У разі хімічної небезпеки: "Увага! Увага! Говорить штаб цивільного захисту! Громадяни! Виникла безпосередня загроза хімічного зараження. За наявності, одягніть протигази. Для захисту шкіри використовуйте одяг і взуття з ізоляційних матеріалів, які максимально закривають ваше тіло. Перевірте герметизацію житлових приміщень, стан вікон і дверей. Загерметизуйте продукти харчування і створіть у ємностях запас води. Заженіть у приміщення свійських тварин. Сповістіть сусідів про отриману інформацію. Надайте допомогу хворим і літнім людям. Надалі дійте відповідно до наших вказівок".

У разі радіаційної небезпеки: "Увага! Увага! Говорить штаб цивільного захисту! Громадяни! Виникла загроза радіоактивного зараження. Приведіть у готовність засоби індивідуального захисту і тримайте їх постійно при собі. За нашою командою або за необхідності надягніть їх. Для захисту поверхні тіла від забруднення радіоактивними речовинами використовуйте комбінезони і чоботи. При собі майте плівкові (полімерні) накидки, куртки або плащі з ізоляційних матеріалів. Перевірте герметизацію житлових приміщень, стан вікон, дверей. Загерметизуйте продукти харчування, максимально ізолюйте приміщення для свійських тварин і кормів. Створіть у ємностях запас води. Сповістіть сусідів про отриману інформацію. Надайте допомогу хворим і літнім людям. Надалі дійте відповідно до наших вказівок".

У разі відбою повітряної тривоги: "Увага! Увага! Говорить штаб цивільного захисту! Громадяни! Відбій повітряної тривоги! Відбій повітряної тривоги! Усім повернутися до місць роботи або проживання. Надайте допомогу хворим і літнім людям. Будьте готові до повторного (можливого) нападу. Завжди майте при собі засоби індивідуального захисту. Будьте уважні до наших повідомлень!"

Примітка. Тексти повідомлень передаються через кожні 5 хв. За необхідності, зміст звернення може змінюватися.
Як діяти за сигналами цивільного захисту?
Під час аварії на хімічно небезпечному об'єкті. Одержавши повідомлення (по радіо або з інших засобів оповіщення) про викид (розлив) в атмосферу СДОР, виконайте вказані рекомендації. Повідомте сусідів про отриману інформацію. Надайте допомогу літнім і хворим особам. Надягніть засоби індивідуального захисту органів дихання та найпростіші засоби захисту шкіри (за відсутності табельних засобів використовуйте поліетиленову плівку, прогумовані плащі, гумові чоботи, рукавички). Швидко вийдіть з хімічного вогнища в напрямку, вказаному працівниками цивільного захисту, або самостійно в бік, перпендикулярний до напрямку вітру. Оминайте тунелі, яри, улоговини: у низинах може бути висока концентрація СДОР. Вийшовши із зони зараження, зніміть засоби захисту, верхній одяг, ретельно вимийте очі, ніс та рот, за можливості якнайшвидше прийміть душ.

Якщо засобів індивідуального захисту немає і вийти з району аварії неможливо, залишайтесь у приміщенні, але негайно та надійно герметизуйте його! Мінімізуйте можливість проникнення СДОР (парів, аерозолів) у приміщення: щільно зачиніть вікна та двері, заклейте димоходи, вентиляційні люки, щілини в рамах вікон та дверей, вимкніть джерела газо-, електропостачання та загасіть вогонь у пічках, чекайте повідомлень органів влади з питань надзвичайних ситуацій через засоби інформації. Можна уникнути уражень, перебуваючи на верхніх поверхах вашого будинку. Для попередження отруєнь пийте велику кількість рідини (чай, молоко, сік, вода); якщо є підозра на ураження СДОР, негайно зверніться до медичного закладу. Виконання цих вимог сприятиме збереженню вашого здоров'я.

У разі аварії на атомній електростанції. Почувши звуки сирен і гудків, увімкніть радіо- і телевізійні приймачі, прочитайте повідомлення в мобільному телефоні. Відповідно до вказаної інформації, слід укритися в сховищі, підвалі або в будівлі, де застав сигнал. У будівлі зачинити вікна, двері, вентиляційні отвори, загерметизувати кімнату (квартиру), створити триденний запас води. Приймати препарати йоду відповідно до віку. Надягти ватно-марлеву пов'язку, за можливості, розташуватися подалі від вікон і зовнішніх стін. Свійських тварин загнати в приміщення для тварин. Здійснити герметизацію джерел водопостачання і кормів.

Одержавши повідомлення про евакуацію, зберіть необхідний запас продуктів, що не псуються, на 2-3 доби, медикаменти, препарати йоду, одяг, взуття, речі туалету, постільну білизну, документи, найцінніші речі й гроші в екстрену валізу. Упакуйте все в поліетиленові мішки, чекайте підходу автотранспорту. З підходом автотранспорту або в призначений час у квартирі потрібно вимкнути газ, воду, електроприлади тощо, надягти плащ з капюшоном, рукавички, зимове взуття, узяти речі, зачинити квартиру (будинок) і попрямувати до місця посадки. Виконання цих правил збереже ваше здоров'я.

Під час повені. Вимкніть нагрівальні пристрої, одягніть дітей, візьміть документи, найцінніші речі та гроші, запас продуктів і води (загальна маса речей на одну людину не має перевищувати 50 кг). З підходом автотранспорту для забезпечення евакуації або перед тим, як самостійно вирушити на збірний евакуаційний пункт, вимкніть у квартирі газ, воду, електроприлади тощо, візьміть речі, зачиніть квартиру (будинок). Суворо дотримуйте вимог і вказівок представників цивільного захисту. Їх виконання збереже ваше здоров'я.

Повітряна небезпека (ПН). Усе населення зобов'язане укритися в захисних спорудах!

Якщо сигнал застав вас: удома - негайно вимкніть нагрівальні прилади, газ, воду, одягніть дітей, візьміть засоби індивідуального захисту, аптечку, документи, необхідні речі, запас продуктів і води, вимкніть освітлення і швидко йдіть у сховище (укриття); за можливості, попередьте сусідів; на роботі - ужийте заходів для безаварійної зупинки виробництва (відповідно до інструкції) та йдіть в укриття; на вулиці - швидко прямуйте в найближче сховище чи укриття; у громадському місці - без паніки дійте за вказівками адміністрації; в автобусі, тролейбусі, трамваї - дочекайтеся зупинки і прямуйте до найближчого укриття.

Відбій повітряної тривоги (Відбій ПТ). Почувши повідомлення штабу цивільного захисту через радіотрансляційні мережі, телефонні канали зв'язку, а також з пересувних гучномовних установок про те, що повітряна тривога минула, організовано за командою адміністрації залишіть захисну споруду. Приступайте до виконання своїх громадських обов'язків. Будьте готові до повторних дій за командою "Повітряна тривога".

Навчання населення застосовувати засоби індивідуального захисту. До засобів індивідуального захисту належать засоби захисту органів дихання та захисту шкіри.

Засоби захисту органів дихання. До найпростіших засобів захисту органів дихання належать протипилова тканинна маска і ватно-марлева пов'язка, які захищають органи дихання від радіоактивного пилу і деяких видів бактеріальних засобів, але не придатні для захисту від отруйних речовин.

Протипилову тканинну маску ПТМ-1 (іл. 27.4) виготовляють самостійно за викройками і лекалами відповідного розміру з 4-5 шарів тканини, ретельно підганяють під рельєф обличчя для щільного прилягання до поверхні шкіри.
Іл. 27.4. Протипилова тканинна маска ПТМ-1: 1 - корпус маски; 2 - оглядові отвори; 3 - кріплення; 4 - гумова тасьма; 5 - поперечна гумова смужка; 6 - зав'язки Іл. 27.5. Виготовлення ватно-марлевої пов'язки (розміри у см)
Ватно-марлеву пов'язку (іл. 27.5) виготовляють самостійно. Важливо знати, що зав'язки перехрещують, нижні зав'язують на тімені, верхні - на потилиці, чим забезпечують щільне прилягання пов'язки до шкіри обличчя: зверху - на рівні очей, знизу - за підборіддям. Для захисту очей одягають окуляри.

Респіратори та фільтрувальні протигази. Респіратори використовують для захисту органів дихання від радіоактивного, промислового і ґрунтового пилу. Найпоширеніші респіратори Р-2 і ШБ-1 ("Пелюстка").
Іл. 2 7. б. Респіратори: а - Р-2; б - робота в респіраторі Р-2; в - "Пелюстка": г - використання респіратора "Пелюстка"
Респіратор Р-2 (іл. 27.6 а, б) - це фільтрувальна напівмаска, яка має два вдихальних і один видихальний клапан із запобіжним екраном, наголовник, носовий затискач. Зовнішня частина маски виготовлена з поліуретанового пінопласту зеленого кольору, а внутрішня - з повітронепроникної плівки, у яку вмонтовані два клапани вдиху. Між поліуретаном та плівкою розташовано фільтр з полімерних волокон. Респіратори виготовляють трьох розмірів. Зберігаються респіратори в запаяному поліетиленовому пакеті.

Принцип дії респіратора полягає в тому, що під час вдиху повітря послідовно очищується фільтрувальним поліуретановим шаром маски від грубодисперсного пилу, потім - фільтрувальним полімерним волокнистим матеріалом від тонкодисперсного пилу. Очищене повітря крізь клапани вдиху потрапляє в підмасковий простір, потім - в органи дихання. Під час видихання повітря з підмаскового простору виходить через клапан видиху.

Респіратори надягають за командою "Респіратор надягти!" або самостійно. Після зняття респіратора необхідно провести дезактивацію, тобто видалити пил із зовнішньої поверхні напівмаски щіткою або витрусити. Внутрішню поверхню протирають вологим тампоном і просушують. Респіратор не захищає очі. Для захисту очей потрібно надягати окуляри, конструкція яких унеможливлює потрапляння пилу до очей. Респіратор необхідно зберігати в поліетиленовому пакеті, закритому за допомогою спеціального кільця.

Респіратор ШБ-1 ("Пелюстка") виготовляють зі спеціального матеріалу, який має високі фільтрувальні властивості. На ілюстраціях 27.6 в, г зображено респіратор одноразового користування, його розмір універсальний, він широко застосовувався для захисту дихальних шляхів від радіоактивного пилу під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Іл. 27.7. Протигаз ГП-5 і ГП-5М Іл. 27.8. Протигаз ГП-7
Фільтрувальні протигази призначені для захисту органів дихання, очей, шкіри обличчя від впливу отруйних, радіоактивних речовин, бактеріальних засобів та від різних шкідливих домішок, що є в повітрі. Принцип їх захисної дії заснований на очищенні (фільтрації) повітря, що вдихається людиною, від шкідливих домішок. У системі цивільного захисту нашої країни використовують фільтрувальні протигази для дорослого населення ГП-5, ГП-5М (іл. 27.7), ГП-7 (іл. 27.8).

Цивільний фільтрувальний протигаз ГП-5 складається з таких основних елементів: лицевої частини ШМ-62У і фільтрувально-поглинальної коробки ГП-5. Для зберігання і перенесення протигаз укомплектовано сумкою та коробкою з плівками, що не запотівають.

Модифікований протигаз ГП-5М має шолом-маску ШМ-66МУ, обладнану переговорним пристроєм мембранного типу, і вирізи для вух.
Іл. 27.9. Протигаз ГП-7ВМ
Модель цивільного протигаза ГП-7 широко використовується як для захисту дорослого населення, так і особового складу невоєнізованих формувань. Зберігається в сумці. Його маса без сумки - до 900 г.

Трикотажний чохол фільтрувально-поглинальної коробки захищає її від дощу, бруду, снігу, грубодисперсних часток аерозолю. Переговорний пристрій забезпечує спілкування на відстані, а також полегшує користування технічними засобами зв'язку.

Протигаз ГП-7 одягають у такій послідовності: 1) беруть лицеву частину обома руками за щічні лямки так, щоб великі пальці зсередини тримали лямки; 2) фіксують підборіддя в нижньому заглибленні обтюратора; 3) рухом рук догори і назад натягають наголовник і підтягають до упору щічні лямки.

Перед надяганням протигаза необхідно прибрати волосся з лоба і скронь, бо, потрапивши під обтюратор, воно може порушити герметичність.

Лицева частина протигаза ГП-7В має пристосування, за допомогою якого можна пити воду. Це гумова трубка з мундштуком і ніпелем, розміщена під переговорним пристроєм. Пристосування приєднується спеціальною кришкою до фляги. Крім того, лицева частина протигаза ГП-7ВМ (іл. 27.9) має трапецієподібні отвори для скелець окулярних вузлів, що покращують огляд під час роботи. Також, маска ГП-7ВМ, на відміну від протигазів ГП-7 і ГП-7В, має два вузли для під'єднання фільтрувально-поглинальної коробки (праворуч і ліворуч для зручності використання протигаза).

Порядок застосування фільтрувальних протигазів. Протигаз може стати надійним засобом захисту, якщо лицева частина його підібрана за розміром і протигаз у цілому підігнаний і справний.

Визначення необхідного розміру лицевої частини протигаза має вирішальне значення під час користування ним. Правильно дібрана шолом-маска має щільно прилягати до обличчя, не спричиняти больових відчуттів.

Протигаз носять у трьох положеннях: "похідне" (на лівому боці, дещо ззаду), "напоготові" (на лівому боці спереду), "бойове" (лицева частина одягнута на обличчя).

Засоби захисту шкіри. Засоби захисту шкіри призначені для захисту тіла людини в умовах зараження місцевості отруйними, радіоактивними речовинами та біологічними засобами. Їх поділяють на звичайні (найпростіші, підручні) та спеціальні (табельні).

Звичайні засоби захисту шкіри призначені для захисту шкірних покривів тіла людини від зараження радіоактивним пилом і біологічними засобами, а в разі спеціального просочування - для захисту від парів отруйних речовин. До них належать предмети побутового одягу та взуття, які часто використовує кожна людина. Найпростішим засобом захисту шкіри є плащі й накидки із прогумованої тканини або покриті хлорвініловою, поліетиленовою плівкою, клейонкою; пальта зі шкіри, грубого сукна або відповідно підготовлений інший одяг. До цієї групи також належить виробничий одяг - куртки і штани, комбінезони; джинсовий одяг, спортивні костюми після відповідної обробки.

Вони можуть не тільки захищати від радіоактивних речовин і бактеріальних засобів, але також не пропускати певний час краплини рідких отруйних речовин.

Такий одяг добре захищає від радіоактивного пилу та деяких видів біологічних засобів. Для захисту ніг застосовують чоботи (що вищі, то краще) гумові, шкіряні або зі шкірозамінників. Захищають руки від ОР гумові рукавиці, а від радіоактивного пилу і бактеріальних засобів - шкіряні й тканинні. Для захисту голови та шиї використовують капюшони, а також різні головні убори, які запобігають осіданню пилу на волосся.

Спеціальні (табельні) засоби захисту шкіри виготовляються промисловістю і призначені для оснащення воєнізованих і невоєнізованих формувань цивільного захисту. За принципом захисної дії розрізняють ізоляційні та фільтрувальні засоби захисту.
Іл. 27.10. Герметичні індивідуальні засоби захисту
Ізоляційні засоби захисту шкіри виготовляють з повітронепроникних матеріалів - спеціальної еластичної і морозостійкої прогумованої тканини. Вони можуть бути герметичними і негерметичними. Герметичні (іл. 27.10) захищають тіло людини від можливих факторів ураження - газоподібних і краплиннорідких ОР, радіоактивних речовин, бактеріальних засобів. Зрозуміло, що газоподібні ОР проникають у негерметичні засоби, тому вони захищають тільки від РР, БЗ та крапель ОР.

Фільтрувальні засоби захисту - це костюми зі звичайного матеріалу, який просочується спеціальним хімічним складом для нейтралізації крапель або поглинання газу сильнодіючих отруйних речовин.
Підготовка й використання предметів одягу та взуття. Застосовуючи одяг як засіб захисту шкіри, необхідно якомога ретельніше загерметизувати його, щоб ізолювати від навколишнього середовища тіло. Одяг має бути застебнутим на всі ґудзики, гачки або кнопки, комір піднятий, поверх нього шия щільно обв'язана шарфом або хусткою; рукави обв'язані навколо зап'ясток тасьмою, брюки випущені поверх чобіт (ботів) і знизу зав'язані тасьмою. Герметичність одягу в місцях з'єднання окремих його частин, наприклад рукавів з рукавичками, забезпечується відповідною їх заправкою. Низ куртки, піджака або накидки необхідно заправити в штани і підперезати.
Звичайні засоби захисту шкіри надягають безпосередньо перед загрозою ураження радіоактивними, отруйними речовинами або бактеріальними засобами за будь-якої пори року. У цих засобах захисту шкіри можна перейти заражену ділянку місцевості або вийти за межі осередку ураження. Зазначені засоби захисту захищають тіло людини від безпосереднього контакту з краплями і суттєво знижують вплив парів і аерозолів отруйних речовин лише на визначений термін.

Вийшовши із зараженого району, потрібно швидко зняти одяг, додержуючи заходів безпеки, і за першої можливості (але не пізніше ніж через годину) знезаразити його. Знезаражений і чисто випраний одяг можна використовувати як захист повторно, зокрема можна просочувати розчином для захисту від отруйних речовин.

Спеціальні засоби захисту шкіри. До ізоляційних засобів захисту шкіри належать легкий захисний костюм Л-1 і загальновійськовий захисний комплект ЗЗК. Фільтрувальні засоби представлені загальновійськовим фільтрувальним комплектом ЗФК.

Легкий захисний костюм Л-1 (іл. 27.11) виготовляють із прогумованої тканини. У комплекті є такі речі: куртка з капюшоном; штани, які пошиті разом з панчохами; підшоломник; двопальцеві рукавиці. Окрім того, є сумка і запасна пара рукавиць. Його розміри такі самі, як у захисного комбінезона (костюма). Маса комплекту становить 3 кг. Л-1 використовують у розвідувальних підрозділах воєнізованих формувань ЦЗ.
Іл. 27.11. Легкий захисний костюм Л-1: а - сорочка з капюшоном, двопальцеві рукавиці; б - штаті з панчохами; в - рятувальник, одягнений в Л-1 Іл. 27.12. Загальновійськовий захисний комплект (ЗЗК): а - одягнений у рукави; б - у вигляді комбінезона
Загальновійськовий захисний комплект (ЗЗК) (іл. 27.12) складається із захисного плаща з капюшоном (ОП-1), захисних панчіх і рукавиць. Маса комплекту становить 3 кг. Випускають плащі п'яти розмірів. Їх виготовляють із прогумованої термостійкої тканини. Захисні рукавиці бувають літніми (п'ятипальцевими із гуми) та зимовими (двопальцевими - із прогумованої тканини). Підошва захисних панчіх має потовщену гумову основу. Панчохи одягають поверх взуття і прикріплюють до ніг спеціальними фіксаторами, а до поясного паска - тасьмою. ЗЗК можна використовувати як накидку (за необхідності раптового використання), як плащ "у рукави" та як комбінезон.

Загальновійськовий фільтрувальний комплект ЗФК забезпечує надійний захист усіх частин тіла й органів дихання від отруйних речовин, світлових і термічних вражаючих факторів, основних видів хімічно небезпечних речовин. Цей комплект має високі фізіолого-гігієнічні властивості, поєднання засобів захисту органів дихання й шкіри з основними елементами екіпірування й озброєння солдата, надійне функціонування за низьких температур, можливість багаторазового використання після зараження й спеціальної обробки. Перебуває на озброєнні військ РХБ захисту із кінця 1990-х років (іл. 27.13).
Іл. 27.13. Загальновійськовий фільтрувальний комплект
Для захисту органів дихання й шкірних покривів медичного персоналу від біологічних агентів (захист від біологічної зброї, лабораторна діагностика особливо небезпечних інфекцій) призначений протичумний костюм "Кварц", який виготовляють вітчизняні підприємства.

Підготовка населення до дій у надзвичайних ситуаціях. Крім оповіщення та інформування населення про загрозу та виникнення надзвичайних ситуацій, місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування мають здійснювати підготовку населення щодо дій у надзвичайних ситуаціях. У колективах суб'єктів господарювання (підприємств, організацій, навчальних закладів), крім цього, працівники мають бути забезпечені засобами колективного та індивідуального захисту.

Отже, кожен громадянин / громадянка України має право на:

1) отримання інформації про надзвичайні ситуації або небезпечні події, що виникли або можуть виникнути, зокрема й у доступній для осіб з вадами зору та слуху формі;

2) забезпечення засобами колективного та індивідуального захисту та їх використання.

А також кожен зобов'язаний:

1) дотримувати правил поведінки, безпеки та дій у надзвичайних ситуаціях;

2) вивчати способи захисту від надзвичайних ситуацій та дій у разі їх виникнення, надання домедичної допомоги постраждалим, правила користування засобами захисту.

Для виконання цих завдань навчання населення діям у надзвичайних ситуаціях організовують за місцем: роботи - для працюючого населення; навчання - для дітей дошкільного віку, учнів та студентів; проживання - для непрацюючого населення.

Навчання учнів, студентів та дітей дошкільного віку діям у надзвичайних ситуаціях та правилам пожежної безпеки є обов'язковим.

1. У чому полягають основні заходи захисту населення від надзвичайних ситуацій? 2. Хто і яким чином здійснює оповіщення населення в Україні про виникнення надзвичайної ситуації? 3. Що зазначають у тексті повідомлення про різні види надзвичайних ситуацій? Наведіть приклади. 4. Дайте розгорнуту відповідь, яким чином діяти населенню після отримання сигналів оповіщення. 5. Для чого призначена протипилова тканинна маска і ватно-марлева пов'язка? Який порядок їх виготовлення і використання? 6. Охарактеризуйте будову респіратора. Від чого він захищає? 7. Із чого складається фільтрувальний протигаз? Яке його призначення, принцип дії та порядок застосування?

8. Які захисні властивості звичайних засобів захисту шкіри вам відомі? Що до них належить? 9. Які ізолюючі засоби захисту шкіри вам відомі? У чому полягає їхнє призначення, склад, правила користування? 10. У чому полягає захисна дія фільтрувальних засобів захисту шкіри? 11. Як організовують навчання різних категорій населення діям у надзвичайних ситуаціях?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Основні способи захисту населення. Повідомлення про загрозу і виникнення надзвичайної ситуації та постійне інформування про зміни ситуації - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Основні способи захисту населення. Повідомлення про загрозу і виникнення надзвичайної ситуації та постійне інформування про зміни ситуації - "Основні способи захисту населення в надзвичайних ситуаціях" - "Основи цивільного захисту" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А.

# data[].attributes.headline
23.11.2022 11 клас Гіпотермія. Черепно-мозкова травма

# data[].attributes.subject
23.11.2022 11 клас Гіпотермія. Черепно-мозкова травма

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал Київ

# data[].attributes.attachment_link.title
Що робити в разі черепно-мозкової травми?

# data[].attributes.headline
23.11.2022 10 клас Вибір цілі для обстрілу на полі бою. Ведення вогню, спостереження за його результатами. Корегування стрільби

# data[].attributes.subject
23.11.2022 10 клас Вибір цілі для обстрілу на полі бою. Ведення вогню, спостереження за його результатами. Корегування стрільби

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Поміркуйте, для чого здійснюють спостереження за полем бою.

Щоби своєчасно виявити супротивника, визначити момент переходу його в атаку і своєчасно знищити його вогнем, слід вести безперервне спостереження за полем бою. Спостереження є одним з найбільш поширених способів ведення розвідки. Його організовують у всіх видах бойової діяльності військ і ведуть безперервно вдень і вночі за допомогою приладів спостереження, таких як приціли - далекоміри, стереотруби, біноклі.

В умовах обмеженої видимості спостереження ведуть із застосуванням приладів нічного бачення (іл. 17.1. а, б, в), інших технічних засобів освітлення місцевості або підслуховуванням.
Іл. 17.1. Прилади нічного бачення: а) бінокль нічного бачення; б) тепловізор; в) вигляд цілі у полі зору нічного приціла
Кожен солдат зобов'язаний безперервно та цілеспрямовано вести спостереження за полем бою, тобто за супротивником і місцевістю, здобувати важливі відомості про характер його дій.
Окрім зазначеного вище, з метою успішного виконання завдань у бою необхідно:
* постійно спостерігати за полем бою (іл. 17.2);

* швидко і правильно готувати дані для стрільби;

* уміло вести вогонь по цілях у різних умовах бойової обстановки як удень, так і вночі;

* для знешкодження групових та найбільш важливих одиночних цілей застосовувати зосереджений вогонь;

* спостерігати за результатами вогню та вміло його коректувати (іл. 17.3);

* постійно стежити за витратою боєприпасів у бою та вживати заходів для своєчасного їх поповнення.
Іл. 17.2. Спостереження за полем бою Іл. 17.3. Спостереження за результатами вогню та його коректування
Кожному бійцю стане у нагоді інформація, подана в табл. 17.1.
Межа відчуття органами слуху звуків уночі Таблиця 17.1 Спостерігачам на замітку: демаскувальні ознаки цілей З досвіду ведення бойових дій на Сході України:
а) готові, викопані траншеї (окопи) демаскують себе викинутим ґрунтом, який спостерігають у вигляді тонких, світліших за тоном, часто жовтим відтінком смуг, відмінних від барв навколишньої місцевості;

б) кольорами маскування, якщо воно виконано недбало й вирізняється у навколишньому середовищі.

Автоматник у бою має вибирати найважливіші цілі. Характерними для стрілецької зброї є живі цілі - обслуги вогневих засобів, групи стрільців супротивника чи окремі фігури, що ведуть вогонь із різних положень.

Усі цілі в бою рідко залишаються нерухомими, тому стрільбу по живих цілях доводиться частіше вважати стрільбою по цілях, що з'являються, причому такими, що з'являються, як правило, на дуже нетривалий час - декілька десятків секунд і менше. Вони з'являються в різних місцях, здійснюють перебігання, переповзання, переходи. Окрім живих цілей, рухомими цілями для стрілецької зброї є автомобілі, мотоцикли, бронетранспортери та інші рухомі засоби.

Ціллю, вважають фігуру людини завширшки 0,5 м; заввишки - 1,5 м ("ростова"), 0,5 м (така, що залягла), 0,3 м (така, що в окопі) тощо.

Загальноприйняті середні швидкості руху цілей: швидкість піхоти, що біжить - 3 м/с, швидкість автомобіля - 8-10 м/с.

Передусім необхідно вражати найнебезпечніші, важливі цілі, наприклад, обслугу кулеметів і гармат, командирів і спостерігачів супротивника. Із двох однаково важливих цілей вибирають для обстрілу найближчу й найбільш уразливу. З появою під час стрільби нової, важливішої, цілі, вогонь негайно переводять на неї.

Вибір прицілу й точки прицілювання. Вибираючи приціл і точку прицілювання, необхідно визначити відстань до цілі та взяти до уваги зовнішні умови, які можуть впливати на дальність та напрямок руху кулі. У механізованих підрозділах основними способами визначення відстаней до цілей є: а) окомірний: за відрізками місцевості; за ступенем видимості предмета; б) за лінійними розмірами предметів; в) а кутовими розмірами предметів; г) за допомогою прицільного пристрою зброї; ґ) безпосереднім промірюванням; д) за співвідношенням швидкостей звуку й світла; е) на слух.
Іл. 17.4. Криюча величина мушки
За умови завчасної підготовки можна і треба застосовувати найточніший спосіб - промірювання відстаней кроками або за спідометром автомобіля.

Розгляньмо спосіб за допомогою прицільних пристроїв автомата як найбільш характерний у бойових умовах для стрільців механізованих підрозділів.

Мушка автомата на певній відстані перекриває цілком конкретний відрізок, який називають криючою величиною мушки. Наприклад, на 400 м криюча величина мушки складатиме 1,2 мм. Зауважмо, що мушка автомата на відстані 100 м перекриває 25 см, на відстані 200 м - 50 см, на 300 м - 75 см і т. д.

Використовуючи значення криючої величини мушки, можна визначити відстань до цілі супротивника, наприклад: якщо під час прицілювання мушка автомата удвічі ширша від ширини (грудної фігури) людини (0,5 м), тоді мушка перекриває 1 м по фронту (іл. 17.4). У цьому разі відстань до цілі становить 400 м. У такому випадку стрільбу на відстань до 400 м потрібно вести, як правило, з прицілом "4" або "П", цілячись у нижній край цілі або в центр її, якщо ціль висока (рухома фігура). Під час стрільби на відстані, які більші ніж 400 м, приціл встановлюють, беручи до уваги відстань до цілі, заокруглену до цілих сотень метрів. За точку прицілювання, як правило, вибирають центр цілі.

Якщо умови стрільби не міняти, то в межах відстані прямого пострілу вогонь потрібно вести з прицілом, який відповідає відстані прямого пострілу, з точкою прицілювання у нижній край цілі.

Вибір моменту для відкриття вогню. Момент відкриття вогню визначають за наказом командира "Вогонь!", а під час самостійного ведення вогню - залежно від обставин і місця перебування цілі.
Найвигіднішим моментом для відкриття вогню вважають той, коли:
- ціль можна уразити раптово з близької відстані та її добре видно;

- ціль купчиться, підставляє фланг або піднімається на весь зріст;

- ціль наближається до орієнтира, за яким установка прицілу уточнена стрільбою;

- машина рухається та її коливання найменше.
Раптовий вогневий напад на супротивника (особливо з флангу) приголомшує його та завдає найбільшої шкоди
Ведення вогню, спостереження за результатами й корегування. Під час ведення вогню стрілець повинен уважно спостерігати за його результатами й корегувати його.

Спостереження за результатами свого вогню ведуть за рикошетами, трасами куль і за поводженням супротивника.

Корегування вогню здійснюють, змінюючи положення точки прицілювання по висоті й бічному напрямку або змінюючи установки прицілу. Точки прицілювання виносять на величину відхилення рикошетів або трас, у протилежний бік відхиленню їх від цілі. Якщо відхилення куль від цілі за дальністю перевищує 100 м, то необхідно змінити установку прицілу на одну поділку.

Корегуючи вогонь за трасами, стрільбу ведуть патронами зі звичайними й трасуючими кулями у такому співвідношенні: на три патрони зі звичайними кулями один патрон із трасуючою кулею, першим має бути патрон із трасуючою кулею.

Ознаками, які вказують на ефективність вогню, можуть бути: втрати супротивника; перехід його від перебіжок до переповзань; розчленовування й розгортання колони; ослаблення або припинення вогню супротивника; відхід його або вихід в укриття.

Корегування стрільби. Значне відхилення зовнішніх умов від табличних змінює дальність польоту кулі або відхиляє її від площини стрільби. За табличні умови стрільби беруть: температуру повітря +16 °С, відсутність вітру й перевищення висоти місцевості над рівнем моря. Кут місця цілі не перевищує 15°. За низьких температур точку прицілювання слід вибирати на верхньому краю цілі.

Способи визначення та внесення поправок на боковий вітер і рух цілі. Для ураження супротивника з першого пострілу необхідно швидко визначати та враховувати поправки на бічний вітер і рух цілі.

Чинними для стрільби є такі величини поправок: а) для середніх умов стрільби за помірного вітру швидкістю 4 м/с, що дме під кутом 90° до площини стрільби; б) для швидкості цілі 3 м/с по біжучих механізованих мішенях.

Запам'ятати значення табличних поправок на всі дальності стрільби неможливо, та й немає потреби. У реальних умовах на полі бою швидкість і напрямок вітру, як і швидкість руху цілі, визначають наближено, на око.

Під час стрільби по рухомих цілях особливу увагу приділяють визначенню і введенню випередження. Випередження - це відстань, на яку переміщається ціль за час польоту кулі до неї. Відлік випередження завжди проводять від середини цілі, з метою, щоби при правильному виборі прицілу і правильному прицілюванні саме через цю точку пройшла середина траєкторії польоту кулі. Напрямки руху цілі щодо стрільця можуть бути фронтальними, косими, фланговими.
Іл. 17.5. Стрільба по фронтально-рухомій цілі Іл. 17.6. Стрільба по рухомій цілі за умови флангового руху Іл. 17.7. Стрільба по рухомій цілі за умови, що ціль рухається під кутом
Стріляючи по цілі, що рухається на стрільця - фронтальний рух (іл. 17.5), на відстані, яка не перевищує дальність прямого пострілу, вогонь ведуть без випередження, з прицілом, що відповідає відстані до цілі, на максимальній відстані - з прицілом, який відповідає тій відстані.

Стріляючи по рухомих цілях під час флангового руху (іл. 17.6), (швидкість 3 м/с) на всі дальності "випередження дорівнює прицілу", тобто: (Випр. = Пр), де Випр. - вимірюється у фігурах людини; Пр - приціл, відповідно дальності до цілі.

Потрібно пам'ятати, що подвійна (центральна) вертикальна лінія в полі зору прицілу при визначенні випередження має виноситися вперед у напрямку руху цілі на потрібну кількість поділок шкали бічних поправок, при цьому ствол зброї спрямовують в умовну точку, що "винесена" попереду цілі.

Вогонь по цілях, які рухаються під кутом до площини стрільби (іл. 17.7). ведеться способом супроводу цілі або способом вичікування цілі.

Ведучи вогонь способом супроводу зброєю цілі, солдат, переміщаючи зброю убік руху цілі, у момент найточнішого наведення зброї з урахуванням поправки відкриває вогонь по цілі (іл. 17.8). Величина випередження залежить від швидкостей руху мішені та польоту кулі. Під час стрільби із супроводом зброєю цілі та винесенням точки прицілювання попереду мішені не беруть до уваги особисту помилку й величина випередження менша.

Ведучи вогонь способом вичікування цілі, прицілюються в точку, вибрану попереду цілі, і з підходом цілі до цієї точки, у момент найточнішого наведення зброї, міцно її утримуючи, відкривають вогонь. Необхідно пам'ятати що стрільба способом вичікування вимагає практичних навичок: треба виконати плавний спуск курка за обмежений час (іл. 17.9).
Іл. 17.8. Ведення вогню способом супроводу цілі Іл. 17.9. Ведення вогню способом вичікування цілі
Поправку на боковий вітер беруть у той бік, звідки дме вітер. Так, за вітру зліва точку прицілювання виносять ліворуч, а за вітру з правого боку - праворуч. Величина поправок на боковий вітер (швидкість 4 м/с) у метрах та постатях людини надають у спеціальній таблиці. За вітру, який дме під гострим кутом до площини стрільби, поправку слід брати удвічі меншу, ніж за вітру, який дме під кутом 90°.

1. Яких правил безпеки під час стрільби потрібно дотримувати?

2. Обдумайте і доведіть необхідність корегування стрільби у бою.

3. Що таке відстань прямого пострілу з автомата?

4. Охарактеризуйте методику стрільби на ураження по цілях, які рухаються.

5. Танк / бойова машина піхоти / бронетранспортер / обслуга гранатомета / снайпер. Яку з названих цілей вибирає в бою стрілець для прицільного ураження насамперед?

6. Обґрунтуйте, чому спостереження за полем бою, особливо вночі, актуальне для ведення бойових дій (зокрема на Сході України)?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Вибір цілі для обстрілу на полі бою. Ведення вогню, спостереження за його результатами. Корегування стрільби - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Вибір цілі для обстрілу на полі бою. Ведення вогню, спостереження за його результатами. Корегування стрільби - Стрілецька зброя та поводження з нею - Вогнева підготовка - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.headline
21.11.2022 11 клас Проникаюча травма ока

# data[].attributes.subject
21.11.2022 11 клас Проникаюча травма ока

# data[].attributes.attachment_link.title
Проникаюча Травма Ока V2 (Допомога В Тактичних Умовах)

# data[].attributes.headline
21.11.2022 11 клас Надання домедичної допомоги в разі опіків і проникного поранення ока

# data[].attributes.subject
21.11.2022 11 клас Надання домедичної допомоги в разі опіків і проникного поранення ока

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цей контент створено завдяки Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Надання домедичної допомоги в разі опіків і проникного поранення ока - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Надання домедичної допомоги в разі опіків і проникного поранення ока - «Надання домедичної допомоги в зоні тактичних умов» - «Домедична допомога в бойових умовах» - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А. - НУШ - Нова українська школа - Підручник - 2019

# data[].attributes.headline
16.11.2022 11 клас Надання домедичної допомоги в разі переломів. Накладання шин.

# data[].attributes.subject
16.11.2022 11 клас Надання домедичної допомоги в разі переломів. Накладання шин.

# data[].attributes.headline
14.11.2022 11 клас Повний огляд пораненого, зупинка всіх інших видів зовнішніх кровотеч. Тактично значущі ознаки шоку в поранених

# data[].attributes.subject
14.11.2022 11 клас Повний огляд пораненого, зупинка всіх інших видів зовнішніх кровотеч. Тактично значущі ознаки шоку в поранених

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

Як вам уже відомо (див. § 18), у зоні тактичних умов (жовтій зоні) поранений перебуває у відносно безпечному місці, що дає змогу провести його огляд щодо виявлення загрозливих для життя станів та їх усунення (первинний огляд за алгоритмом MARCH, див. §19).

Згодом, якщо не погіршилася тактична обстановка, пораненому проводять вторинний огляд - повний огляд у межах тактичної обстановки, щоб виявити всі травми

і поранення, не діагностовані під час первинного огляду. Рішення про його проведення приймають залежно від тактичної ситуації та за наказом командира підрозділу. Під час вторинного огляду, якщо виявлені ушкодження, пораненому надають домедичну допомогу і готують до евакуації. Як зазначалося, за цих умов на початковому етапі доступними засобами для надання домедичної допомоги є індивідуальна аптечка пораненого бійця та бійця, який надає йому домедичну допомогу. Відтак командир підрозділу може залучити бойового медика взводу або старшого бойового медика роти, у наплічнику якого є додаткові ресурси для рятування життя пораненого.

Основний пріоритет під час вторинного обстеження пораненого - це безпека рятівника. Поки він живий, у пораненого бійця є шанс на порятунок. Тому рятівникові треба переконатися в тому, що йому нічого не загрожує. Перш ніж працювати з пораненим, він має оцінити тактичну ситуацію; просити забезпечити вогневе прикриття зони надання допомоги; переконатися, що поранений роззброєний. За необхідності, слід евакуювати пораненого в більш безпечне місце.

Отже, вторинний огляд проводять після зупинки масивних загрозливих для життя кровотеч з кінцівок, забезпечення прохідності дихальних шляхів, перевірки дихання та ліквідації проникного поранення грудної клітки (за цих обставин бронежилет буде розстебнутим, а передня бронепластина відкинута набік або й догори залежно від конструкції бронежилета).

Оглядають як притомних поранених, так і поранених з порушеною свідомістю. Поранені не завжди можуть скаржитися на рани, які їх менше турбують, але які часто є не менш небезпечними.

Огляд проводять, стоячи на одному коліні: 1) це положення низького старту, що в разі небезпеки дає змогу швидше переміститися в укриття; 2) вільне коліно допоможе здійснити фізичний вплив на пораненого в разі його неадекватної поведінки.

Повний огляд відбувається в положенні пораненого на спині за умов забезпечення в непритомного пораненого прохідності дихальних шляхів (див. § 21). Із цією метою доцільно встановити носогорловий повітровід.

План повного огляду такий: 1) голова; 2) шия; 3) грудна клітка; 4) живіт; 5) таз; 6) ноги; 7) руки; 8) хребет, спина і сідниці.
Загальні правила вторинного огляду такі:
1) побачити і промацати всі доступні місця тіла пораненого;

2) знайти всі рани, які не помітили під час первинного огляду. Щоразу, коли ви бачите рани або кров на рукавицях, слід негайно обробити виявлену рану та зупинити кожну виявлену кровотечу, надаючи перевагу компресійним пов'язкам, перш ніж продовжувати огляд;

3) виявити порушення анатомічної цілісності кісток: укорочення кінцівок, викривлення по осі, рухливість там, де цього не має бути, крепітацію - хрускіт під час тертя кісткових відламків один до одного, набряк, біль (якщо поранений притомний).

Отже, незначні кровотечі доцільно зупиняти шляхом накладання компресійної пов'язки. Із цією метою доцільно скористатися ізраїльським бандажем або його аналогами.

Послідовність вторинного огляду. Огляд голови починають з перевірки купола шолома на цілісність і наявність уламків. Зупинені шоломом великі уламки можуть частково проникати в череп - у такому разі знімання шолома становить небезпеку для життя бійця. Тому спершу руками проводять під шоломом і перевіряють наявність крові, що може свідчити як про тупу, так і проникну травму голови. За відсутності крові в шоломі - розстібають фіксатор і плавним рухом знімають шолом, притримуючи голову. Цю маніпуляцію краще виконувати удвох.

Верх голови, боки і потилицю оглядають і промацують. Звертають увагу, чи немає підтікання з вух і носа рідини жовтуватого або кривавого відтінку, що може свідчити про тяжку травму голови або контузію. Шолом на пораненого одягають повторно.

Оглядають шию для виявлення кровотечі, симптомів стрімкого розвитку напруженого пневмотораксу (роздутих шийних вен, зміщеної гортані). Промацують хребці шийного відділу хребта (від основи черепа до початку грудних хребців).

Ретельно оглядають пахвові ділянки, які незахищені бронеелементами і через велику кількість складок одягу можуть приховати масивну кровотечу з пахвової і плечової артерій. У разі виявлення критичної кровотечі в цій зоні необхідно негайно провести заходи для її зупинки (див. § 20).

Зніміть передній модуль бронежилета, якщо він ще не знятий для обробки ран грудної клітки під час виявлення порушення дихання за первинного обстеження.

Розстебніть одяг, огляньте і промацайте грудну клітку спочатку спереду, а потім - з боків. Після огляду грудної клітки вдягніть пораненого. У холодну пору року та в разі значної втрати крові грудну клітку оглядають під одягом.

Огляд живота проводять шляхом плавного промацування 4-х умовних зон навколо пупа, склавши руки одна на одну. Глибина натискання становить приблизно 4-6 см. У нормі всі чотири квадрати мають бути однаковими на дотик.

Перевіряючи цілісність кісток таза, спершу знайдіть виступаючі місця на кістках таза і натисніть спершу до середини, потім зверху вниз. Робіть це дуже повільно! Якщо кістки почнуть зміщатися, ви зразу ж це відчуєте і мусите негайно зупинити тиск!

Далі промацайте по черзі руки і ноги, стежачи, чи є відхилення і кров.

Нарешті підійміть ближчу до вас руку пораненого, переведіть її за його голову, дальшу руку перекиньте через груди, схрестіть ноги пораненого в щиколотках, візьміть його за плече та стегна і перекотіть його до себе, сперши на свої коліна. У цьому положенні промацайте решту хребта від плечей до сідниць, далі - усю площу спини та сідниць, дивлячись, чи там є кров. Після цього покладіть пораненого на спину.

Повний огляд, незважаючи на його докладний опис, має відбуватися швидко, не довше хвилини. Тривалість огляду зростає тільки на час надання допомоги під час виявлення нових ушкоджень.

На всі виявлені рани, які кровоточать, накладають компресійну пов'язку. Під час виявлення масивної кровотечі із пахвової або плечової артерії у верхній частині плеча, яку неможливо зупинити накладанням джгута, рану тампонують (див. § 20). Під час виявлення напруженого пневмотораксу терміново викликають старшого бойового медика роти для проведення декомпресійної пункції грудної клітки. Усі інші проникні рани грудної клітки закривають герметичною пов'язкою (див. § 22).

У разі виявлення порушення цілісності кісток, їх знерухомлюють, у разі опіків і відморожень - накладають пов'язки, про що йтиметься в 24-25.

Визначення ознак та боротьба із шоком. Важливим моментом надання допомоги під час вторинного обстеження є боротьба з шоком - одним з найнебезпечніших ускладнень, яке може призводити до загибелі поранених. Тому важливою є профілактика розвитку шоку та боротьба з ним на ранніх стадіях, коли наслідки ще найменш небезпечні.

Причиною шоку в бойових умовах є насамперед значна втрата крові, опік другого та третього ступеня, який займає понад 20 % площі шкіри, блювота, пронос і надмірне потовиділення. Приблизно в 70 % випадків масивні кровотечі виникають під час проникних поранень із внутрішніх органів. На полі бою навіть у жовтій і зеленій зонах їх не зупинити, що вимагає негайної евакуації в лікувальну установу й термінових протишокових заходів.
Ознаки шоку:

волога, але холодна (липка) шкіра, блідий або сіруватий колір шкіри;

нудота;

збудженість у початковій фазі змінюється на пригніченість або непритомність;

незвична спрага;

прискорене дихання - 5 і більше дихальних рухів за 10 с (спочатку може бути уповільнене);

прискорений (понад 90 ударів за хв) та слабкий пульс;

знижений артеріальний тиск, що проявляється ледь помітним або відсутнім пульсом на зап'ясті за наявності пульсу на сонній артерії.

Актуальними критеріями розвитку шоку в жовтій зоні для бійця, який надає домедичну допомогу, є зміна психічного стану (за відсутності травми голови) і ослаблення або відсутність периферичного пульсу.
Якщо з'явилися ознаки шоку, необхідно негайно вжити протишокових заходів:

1. За можливості, негайно викликати старшого бойового медика роти.

2. Припинити дію ушкоджувальних факторів: зупинити крововтрату, знерухомити пошкоджені кінцівки.

3. Притомного пораненого покласти в протишокове положення (лежачи на спині, ноги підняті трохи вище від рівня серця) (іл. 23.1). Це збільшить приплив крові до серця і дещо підвищить кров'яний тиск. Для піднімання ніг можна використати ящик, згорнуту польову куртку або інший стійкий предмет.

4. Непритомному пораненому увести носогорловий повітровід і перевести в стабільне положення на боці. Контролювати появу блювання. Повернути постраждалого на бік, а якщо це протипоказано, повернути його голову ліворуч для попередження потрапляння блювотних мас у верхні дихальні шляхи. Підставити до рота ниркоподібний лоток або таз.

Іл. 23.1. Поранений у протишоковому положенні

5. Якщо є підозра на перелом хребта або поранення голови, постраждалого покласти на спину (без підіймання ніг). Якщо можна, знерухомити його голову, шию та спину. Вставити носоглотковий повітровід. Доцільно використати шийний комірець, який є в наплічнику старшого бойового медика.

6. У разі відкритих поранень черевної порожнини покласти пораненого на спину із зігнутими в колінах ногами, щоб послабити тиск на черевну порожнину та зменшити біль.

7. Пораненого з ураженням грудної порожнини розмістити в сидячому положенні або покласти в стабільне положення, але на ушкоджений бік, що полегшить дихальну функцію здорової легені.

Не можна піднімати ноги постраждалого, доки всі переломи нижніх кінцівок не будуть знерухомлені.

8. Потрібно вжити заходів для запобігання перегріванню або замерзанню постраждалого (див. § 26).

Пам'ятайте, що крововтрата може призвести до значного зниження температури тіла, навіть у спекотну погоду.

Доцільно не накривати накладений джгут, щоб він був помітнішим для персоналу, який буде займатися евакуацією та лікуванням пораненого на наступних етапах.

9. Розстебнути будь-який стискаючий одяг, зокрема чоботи, що покращить кровообіг.

10. Якщо поранений притомний та не має травми живота, давати йому пити маленькими ковтками теплі напої.

11. Допомогти старшому бойовому медику роти налагодити довенне переливання кровозамінників. Ввести антибіотик і знеболювальний засіб.

12. Підбадьорювати і заспокоювати пораненого. Пояснювати щоразу, що збираєтесь зробити. Поранений повинен бути впевненим у тому, що ви йому допомагаєте і знаєте, що слід виконати.

Після надання домедичної допомоги пораненого слід перевести в стабільне бокове положення для очікування евакуації.

Повідомте командирові про завершення надання домедичної допомоги пораненому; передайте інформацію евакуаційній команді; за наявності заповніть картку пораненого. За можливості, будьте коло пораненого і виконуйте повторний огляд з інтервалом 15 хв. Якщо тактична обстановка погіршується, продовжуйте виконання бойового завдання.

1. Якими є умови проведення повного огляду пораненого? 2. У якому положенні проводять повний огляд пораненого? 3. Яким є план повного огляду пораненого? 4. Що входить до загальних правил повного огляду пораненого? 5. Якою є послідовність повного огляду пораненого? 6. Які ознаки шоку вам відомі? 7. Що входить до переліку протишокових заходів? 8. Як найкраще зупинити кровотечу з ран під час повного огляду пораненого?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Повний огляд пораненого, зупинка всіх інших видів зовнішніх кровотеч. Тактично значущі ознаки шоку в поранених - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Повний огляд пораненого, зупинка всіх інших видів зовнішніх кровотеч. Тактично значущі ознаки шоку в поранених - "Надання домедичної допомоги в зоні тактичних умов" - "Домедична допомога в бойових умовах" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А.

# data[].attributes.headline
16.11.2022 10 клас Прийоми та правила стрільби зі стрілецької зброї

# data[].attributes.subject
16.11.2022 10 клас Прийоми та правила стрільби зі стрілецької зброї

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

У чому, на вашу думку, полягає головне правило безпеки під час навчальної стрільби зі стрілецької зброї?

Стрільба - ведення вогню з різних видів зброї. Терміном "стрільба" позначають також наукову дисципліну, яка розробляє теорію стрільби і предмет бойової підготовки. Стрільбу поділяють на бойову, навчальну та спортивну.

Стрільба з кожного виду зброї має свої особливості, які вивчають у теорії стрільби, а також у відповідних правилах стрільби та настановах. Загальною основою теорії стрільби різних видів зброї є балістика та теорія ймовірностей.

Вогонь зі стрілецької зброї ведуть переважно на відстанях, що не перевищують 800-1000 м, на яких траєкторії зберігають настильність і мало змінюються під впливом зовнішніх умов стрільби. Саме це забезпечує високу ефективність вогню, особливо зосередженого. На відстані до 400 м для автоматів і до 800 м для кулеметів забезпечується для таких цілей, як кулемет, ростова фігура, надійність стрільби, близька до 90 %, за витрат - 15-25 патронів. Така дієвість вогню сучасної автоматичної зброї, з одного боку, і короткочасність появи живих цілей на полі бою - з іншого боку, вимагають надзвичайно простих правил стрільби. Вони надають можливість за лічені секунди здійснювати підготовку необхідних даних для початку ведення вогню, також для введення поправок в ході стрільби по різноманітних цілях.

Прийоми та правила стрільби зі стрілецької зброї викладені в наказі начальника Генерального штабу - Головнокомандувача ЗСУ від 01.04.2009 р. "Про затвердження Курсу стрільб зі стрілецької зброї і бойових машин".

Постріл - це викидання кулі з каналу ствола енергією газів, які утворюються під час згорання порохового заряду. Від удару бойка по капсулю бойового патрона вибухає детонуюча речовина капсуля. Полум'я через отвори в дні гільзи проникає до порохового заряду й запалює його, унаслідок чого велика кількість дуже нагрітих газів утворюють у каналі ствола високий тиск на дно кулі, а також на дно та стінки гільзи і на стінки ствола та затвора.
Періоди пострілу. Постріл відбувається в надзвичайно малий проміжок часу (0,001-0,06 с). Під час пострілу виокремлюють 4 послідовних періоди (іл. 16.1):
* попередній;

* перший, або основний;

* другий;

* третій, або період післядії газів.
Іл. 16.1. Періоди пострілу
Рух кулі в каналі ствола зброї. У результаті тиску газів куля зрушує з місця й врізається в нарізи ствола, обертаючись по них, проходить через канал ствола з постійно зростаючою швидкістю і вилітає назовні в напрямку осі каналу ствола. Тиск газів на дно гільзи викликає рух зброї назад. Через тиск газів на стінки гільзи та ствола відбувається деформація гільзи і вона притискається до патронника, перешкоджаючи прориву порохових газів убік затвора. Одночасно нагрівається ствол і виникають коливальні рухи.

Гази та частки незгорілого пороху, вилітаючи з каналу ствола вслід за кулею, взаємодіючи з атмосферним повітрям, утворюють полум'я й ударну хвилю, які спричиняють звук пострілу.

Під час пострілу з автоматичної зброї, який використовує енергію віддачі, тиск газів через дно гільзи передається на деталі затвора і спричиняє його рух зі стріляною гільзою назад. Тиск газів на дно гільзи пересилює інерцію затвора та пружність зворотно-бойової пружини. Куля вже до цього часу вилітає з каналу ствола. Відходячи назад, затвор стискає зворотно-бойову пружину. Потім, завдяки енергії пружини, затвор рухається вперед і досилає наступний набій магазина в набійник.

Початкова швидкість кулі, її вплив на бойові властивості зброї. Початковою швидкістю кулі називають швидкість, із якою куля залишає канал ствола, тобто швидкість руху кулі поблизу точки вильоту.

Початкова швидкість - це умовна величина, яка дещо перевищує дульну і є меншою, ніж максимальна. Для стрілецької зброї що більша початкова швидкість, то більш настільною (пологою) стає траєкторія польоту кулі при однакових кутах піднесення.

Величина початкової швидкості залежить від таких основних факторів: а) маса кулі; б) маса заряду; в) довжина каналу ствола; г) температура й вологість порохового заряду; ґ) форма і розміри пороху.

Положення під час стрільби з місця (лежачи, з коліна, стоячи) та в русі. Вибір і зайняття правильної позиції для стрільби. Прийоми стрільби (вогневі тренування). Стрільбу з автомата можна вести з різних положень і з будь-якого місця, звідки видно ціль або ділянку місцевості, на якій передбачають появу супротивника.

Ведучи вогонь з місця, автоматник приймає положення для стрільби стоячи, з коліна та лежачи - залежно від умов місцевості та вогню супротивника.

Під час руху автоматник може вести вогонь на ходу без зупинки та з короткою зупинкою. Для стрільби в бойових умовах слід вибирати таке місце, яке забезпечує найкращий огляд та обстріл, закриває автоматника від спостереження та обстрілу супротивника, дає змогу зручно виконувати прийоми стрільби.

Вибір і зайняття правильної позиції для стрільби. Важливе значення для здобуття перемоги в бою має те, наскільки правильно солдат вибере місце для ведення вогню і спостереження за супротивником.

На місцевості солдат знаходить природне укриття (канаву, вирву, колоди тощо), потім оглядає все довкола і непомітно переміщується до нього. Перш ніж розпочати облаштування позиції, необхідно дослідити місцевість, звернувши особливу увагу на низини, канави, борозни та інші укриття, що їх супротивник може використати для непомітного наближення. У населеному пункті місце для стрільби може бути обране у вікні будівлі, на горищі, біля фундаменту споруди тощо (іл. 16.2).
Іл. 16.2. Позиція для стрільби в населеному пункті (варіант) Іл. 16.3. Порядок прийняття положення для стрільби лежачи з автомата
Послідовність дій стрільця з автомата під час приготування до стрільби, проведення і припинення стрільби. Стрільба з автомата складається з виконання таких прийомів: а) прийняття положення для стрільби, заряджання зброї; б) виконання пострілу (прицілювання й виконання спуску); в) припинення стрільби (припинення натискування на хвіст спускового гачка, установлення перевідника в запобіжне положення, розряджання автомата).

Підготовка до стрільби з положення лежачи (іл. 16.3). Якщо автомат перебуває в положенні "на ремінь", тоді необхідно подати праву руку за ременем трохи вгору і, знімаючи автомат з плеча, підхопити його лівою рукою за спускову скобу і ствольну коробку, потім узяти автомат правою рукою за ствольну накладку і цівку дуловою частиною уперед. Одночасно із цим зробити повний крок правою ногою вперед і трохи праворуч. Нахиляючись уперед, опуститися на ліве коліно і поставити ліву руку на землю поперед себе, пальцями праворуч. Потім, спираючись послідовно на стегно лівої ноги і передпліччя лівої руки, лягти на лівий бік і швидко повернутися на живіт, розкинувши ноги злегка вбік носками назовні; автомат при цьому покласти цівкою на долоню лівої руки.

Для заряджання автомата потрібно: а) приєднати до автомата споряджений магазин; б) зняти автомат із запобіжника; в) поставити перевідник режиму ведення вогню на необхідний вогонь; г) енергійно відвести затворну раму назад до упору і відпустити її; ґ) поставити автомат на запобіжник, якщо не потрібно відкривати вогню негайно або не було команди "Вогонь!", і перенести праву руку на пістолетну рукоятку.

Якщо перед заряджанням автомата магазин не був споряджений патронами або патрони були витрачені при стрільбі, то необхідно спорядити магазин.

Виконання стрільби передбачає встановлення прицілу та цілика, перевідника на необхідний вид вогню, прикладку, прицілювання, спуск курка й утримання автомата під час стрільби.

Установка прицілу (іл. 16.4 а, б). Щоб установити приціл, потрібно, наблизивши автомат до себе, великим і вказівним пальцями правої руки стиснути засувку хомутика і пересунути його до суміщення переднього зрізу з рискою (поділом) під відповідною цифрою на прицільній планці. Якщо припустити, що стрільбу з автомата, як правило, ведуть на невеликих відстанях, зазвичай у межах дальності прямого пострілу, то кожен стрілець має вміти ставити приціл 3 (4) або "П". Приціл на поділ 3 (4) встановлюється за звуками клацання, а на "П" - відтягуванням хомутика назад до упору.
Іл. 16.4. Установка прицілу. Прицільніш пристрій: 1 - колодка прицілу; 2 - пластинчаста пружина; 3 - прицільна планка; 4 - хомутик; 5 - полозок з мушкою; 6 - запобіжник мушки Іл. 16.5. Установка зброї на необхідний вид вогню
Для установки зброї на необхідний вид вогню, потрібно, натискаючи великим пальцем правої руки на виступ перевідника, повернути перемикач униз: до першого клацання - для ведення автоматичного вогню (АВ), до другого клацання - для ведення одиночного вогню (ОД) (іл. 16.5. а, б).
Іл. 16.6. Прикладка автомата (стрільба лежачи): а - лівою рукою за ствольну накладку; б - лівою рукою за магазин
Прикладка автомата. Щоб виконати прикладку автомата в положенні лежачи, треба, утримуючи автомат лівою рукою за ствольну накладку (іл. 16.6 а) або за магазин (іл. 16.6 б), а правою рукою за пістолетну рукоятку і тримаючи ціль у полі зору, уперти приклад у плече так, щоб відчувати щільне прилягання всього затильника. Вказівний палець правої руки (першою фалангою) накласти на спусковий гачок. Нахиливши голову трохи уперед і не напружуючи шиї, праву щоку прикласти до приклада.

Лікті при цьому мають бути поставлені на землю в найзручніше положення, приблизно на ширину плечей під час стрільби з положення лежачи і з окопу стоячи або з коліна. Лікоть лівої руки поставлений на стегно лівої ноги біля коліна або трошки нижче, а лікоть правої руки піднятий приблизно на висоту плеча під час стрільби з коліна за межами окопу. Лікоть лівої руки притиснутий до тіла в місці кріплення сумки для гранат, якщо автомат утримується за магазин, а лікоть правої піднятий приблизно на висоту плеча у разі стрільби з положення стоячи за межами окопу (іл. 16.7).

Якщо під час прикладки використано ремінь для надійнішого тримання автомата в момент стрільби, то ремінь поміщають під кистю лівої руки так, щоб він притискав її до цівки.
Іл. 16.7. Прикладка автомата: а - прикладка автомата (стрільба з положення з коліна без паска); б - прикладка автомата (стрільба з положення стоячи без паска)
Приготування до стрільби для ведення вогню по наземних цілях з коротких зупинок і на ходу. При стрільбі навскидку (швидко піднісши зброю і ні на що не спираючись) на ходу, без зупинки (іл. 16.8) зброя скидається з плеча одночасно з постановкою на землю лівої (правої) ноги, а стрільба розпочинається під час перенесення правої (лівої) ноги уперед.

При цьому не сповільнюється рух уперед. Лікоть лівої руки до боку не притискають, а лікоть правої руки утримують приблизно на рівні плеча. Стріляючи на ходу навскидку з короткої зупинки, необхідно одночасно з постановкою лівої ноги на землю притиснути лікоть лівої руки до боку і нахилити голову до приклада. При цьому прямі ноги необхідно розставити приблизно на ширину плечей, а тіло нахилити вперед дещо більше, аніж при звичайній стрільбі стоячи з місця.
Іл. 16.8. Положення зброї під час стрільби в русі, без зупинки, навскидку: а - приклад притиснутий до боку стрільця праворуч; б - приклад упертий у плече стрільця
Рух припиняють лише на дуже нетривалий час (не довше 7 с - удень і 9 с - уночі), щоб супротивник не встиг зробити прицільного пострілу.

Швидкість відкриття вогню досягають завдяки швидкості прикладання зброї та прицілювання. Спуск курка проводять швидко, але плавно, без ривка. Після прицільної стрільби чергою рух одразу ж відновлюють.

Під час руху приклад зброї утримують під правою рукою з піднесеним дещо догори стволом. Зброю під час руху перезаряджають, але стрілець не припиняє спостереження за супротивником. Під час стрільби в русі з прикладом, притиснутим до боку (іл. 16.8 а), ліва рука міцно утримує зброю за цівку, а передпліччя правої руки міцно притискує приклад до правого боку або впирається в плечову частину правої руки біля ліктьового суглоба. При цьому кисть правої руки утримує зброю за пістолетну рукоятку.

У ціль зброю спочатку спрямовують поворотом тіла, а напрямок стрільби доводять поворотом лівої руки праворуч або ліворуч. Наведення зброї у вертикальній площині виконують переміщенням зброї правою рукою вгору або вниз. Стрільбу проводять у момент перенесення правої (лівої) ноги уперед.

Стрільбу під час руху по одиноких цілях ведуть короткими чергами, а по групових цілях - довгими чергами. Дуже важливо під час стрільби в русі не зволікати з моментом відкриття вогню, коли лінія прицілювання збігається з ціллю. Стрільбу ведуть постійно, уточнюючи приціл. Точку прицілювання вибирають нарівні нижнього обрізу цілі: це дає змогу використовувати для ураження цілі рикошет.

Лінія прицілювання (цілик, мушка, мішень). Прицілювання - це надання каналу ствола напрямку, необхідного для того, щоб уразити ціль. Виконують прицілювання за допомогою прицілу та мушки. Лінія прицілювання - пряма лінія, яка проходить від ока стрільця через середину прорізу прицілу (на рівні з її краями) і вершину мушки в точку прицілювання.

Для здійснення влучного пострілу (черги) суттєву роль відіграє точність й одноманітність прицілювання. Під час прицілювання стрільцю необхідно точно оцінювати взаєморозміщення прорізу прицілу (цілика), мушки та точки прицілювання (мішені).

Якість цієї оцінки залежить від гостроти зору, а також освітлення місця стрільби та його розташування (тир, стрільбище, відкрита місцевість, поле бою).

У процесі прицілювання, як правило, бере участь одне око. Його називають провідним напрямком зорового аналізатора. У більшості людей провідне око - праве.

Початкове навчання прицілюванню можна проводити як одним оком, так і двома разом. Під час прицілювання стрілець прагне поєднати цілик, мушку і точку прицілювання на мішені за умови чіткого їх бачення, але біологічно він цього зробити не зможе, так як очі людини не в змозі одночасно чітко бачити предмети, що розташовані від нього на різній відстані - прицільні пристрої зброї та мішень.

Отож не слід напружувати зір і намагатися бачити все чітко. Не слід також часто переводити погляд з прицільних пристроїв зброї на мішень і навпаки. Адже очі втомляться і знизиться гострота зору, що негативно позначиться на результатах стрільби.

Стрільцю залишається або добиватися чіткого бачення "рівної мушки", або точки прицілювання за чіткої видимості мі їдені, або точки прицілювання. За таких умов мушку і проріз цілика видно розмито, через що стрілець перестає контролювати лінію прицілювання зброї, і це призводить до вкрай неточної стрільби.

Головне в прицілюванні - це чіткість, різкість бачення мушки і прорізу цілика плюс правильне їх розташування, а також і менш чітке, розмите бачення мішені та місця (точки) прицілювання.

Основне завдання під час прицілювання - контроль за чіткістю бачення мушки і прорізу цілика. Відсутність контролю за чіткістю бачення прицільних пристроїв - одна з основних помилок під час прицілювання.

Навичка втримання потрібної чіткості прицільних пристроїв має таке ж важливе значення, як і навичка втримання рівної мушки.

Прицілюючись, потрібно стежити за тим, щоб гривка прицільної планки займала горизонтальне положення. Утримання мушки рівною, чіткою в точці прицілювання повинне мати активний характер. Стрілець не має чекати настання моменту найкращої стійкості зброї, він зобов'язаний активно шукати способи поєднання прицільних пристосувань зброї, а також їх поєднання з точкою прицілювання.

На влучність стрільби істотно впливає дихання стрільця. Якщо не затримати дихання під час спуску курка, зброя матиме значне коливання за вертикаллю та горизонталлю, бо приклад під час видиху опускається, а ствол піднімається, а під час вдиху - навпаки. Щоб цього не відбувалося, необхідно в момент прицілювання і спуску курка затримати дихання. Перед спуском курка треба зробити вдих, а потім неповний видих і затримати дихання на 7-10 с. Цього часу цілком достатньо, щоб правильно прицілитися і зробити плавний спуск курка.
Іл. 16.10. Спуск курка: вказівний палець правої руки першою фалангою накладають на спусковий гачок зброї (стрілками вказаний напрямок тиску)
Спуск курка (іл. 16.10). Щоб спустити курок, потрібно, міцно утримуючи автомат лівою рукою за ствольну накладку або магазин, правою притиснути приклад до плеча, затамувавши подих, продовжувати плавно натискати на спусковий гачок до тих пір, поки курок непомітно для стрільця не спуститься з бойового взводу, тобто поки не відбудеться постріл. При цьому вказівний палець правої руки першою фалангою накладається на спусковий гачок зброї.

Натискати на гачок потрібно плавно, відтягуючи його прямо назад. Якщо під час прицілювання "рівна мушка" (іл. 16.10) значно відхилиться від точки прицілювання, потрібно, не посилюючи і не послаблюючи тиску на спусковий гачок, уточнити наводку і знову відновити натиск на спусковий гачок доти, поки не відбудеться постріл. Під час спуску курка не слід зважати на незначні коливання "рівної мушки" на точці прицілювання. Прагнення дотиснути спусковий гачок у момент найкращого положення "рівної мушки" з точкою прицілювання призводить до смикання за спусковий гачок і неточного пострілу.

Тренування у приготуванні до стрільби здійснюється згідно з нормативом №1 (Н-В-1) "Приготування до стрільби з різних положень (лежачи, стоячи, з коліна) у діях у пішому порядку".

Для тренування потрібно виконати певні умови. Учень зі зброєю у вихідному положенні на відстані 10 м від вогневої позиції (місця для стрільби). Автомат у положенні "На ремінь!". Керівник вказує вогневу позицію (місце для стрільби) положення для стрільби і подає команду "ДО БОЮ!". Учень готується до стрільби (переводить зброю з похідного положення в бойове, заряджає зброю) і доповідає: "Такий-то до бою готовий!" На прицілі мають бути встановлені нульові установки.

1. Розкрийте послідовність приготувань до стрільби під час підготовки до ведення вогню по наземних цілях з коротких зупинок.

2. Укажіть послідовність приготувань до стрільби під час підготовки до ведення вогню по наземних цілях на ходу.

3. Обміркуйте і назвіть причини виникнення звуку під час стрільби.

4. Створіть варіант алгоритму одноманітного прицілювання зброї.

5. До яких наслідків зі станом здоров'я призведе посилений розгляд дрібних деталей (мушки й прорізу прицілу)?

6. Обміркуйте, з якою метою після доповіді стрільця: "Такий-то / така-то (звання, прізвище) до бою готовий (-а)!" - на прицілі мають бути нульові установки.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Прийоми та правила стрільби зі стрілецької зброї - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
У чому, на вашу думку, полягає головне правило безпеки під час навчальної стрільби зі стрілецької зброї? Стрільба - ведення вогню з різних видів зброї. Терміном "стрільба" позначають також наукову дисципліну, яка розробляє теорію стрільби і предмет бойової підготовки. Стрільбу поділяють на бойову, навчальну та спортивну.

# data[].attributes.headline
09.11.2011 11 клас Проникні поранення грудей. Огляд грудної клітки

# data[].attributes.subject
09.11.2011 11 клас Проникні поранення грудей. Огляд грудної клітки

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима
У яких ситуаціях і в результаті яких дій можуть виникнути поранення грудей?
Проникні поранення грудної клітки - ушкодження, за якого канал рани має сполучення з плевральною порожниною.

У тілі людини є дві легені, кожна з яких розміщена в окремій герметичній плевральній порожнині в грудній клітці - вузькій замкнутій щілині між пристінковою і легеневою плеврою (тонкою сполучнотканинною мембраною, покритою епітеліальним шаром - серозною пластинкою, яка вкриває легені та стінки грудної порожнини зсередини) (іл. 22.1).
Іл. 22.1. Будова легень
У плевральній порожнині міститься приблизно 20 мл серозної рідини, яка зволожує листки плеври, зменшуючи коефіцієнт тертя між ними під час вдиху і видиху. Тиск у плевральній порожнині завжди від'ємний, тобто нижчий від атмосферного. Під час вдиху об'єм грудної порожнини зростає, відповідно тиск у плевральній щілині ще більше зменшується, а легені розтягуються, завдяки чому повітря через трахею і бронхи надходить в їхні альвеоли. Під час видиху об'єм грудної порожнини зменшується і тиск у плевральній щілині дещо збільшується, тому розтягнуті легені спадаються та виштовхують повітря назовні.

Поранения грудної клітки класифікують так: вогнепальні (кульові, уламкові) (іл. 22.2); невогнепальні; одиничні; множинні; проникні; непроникні; з пошкодженням кісток; без пошкодження кісток. За характером ранового каналу рани бувають наскрізні, сліпі, дотичні.

Проникні поранення грудної клітки ушкоджують стінки грудної клітки, тканини легень та бронхів, великих судин та серця. Якщо рана розміщена нижче за лінію, що проходить на рівні сосків, можуть ушкоджуватися й органи черевної порожнини.
Іл. 22.4. Проникні поранення грудей: а - з відкритті пневмотораксом; б - з клапанним пневмотораксом
Головною ознакою проникних поранень грудної клітки є наявність рани з пошкодженням плеври. Часто ушкодження внутрішньогрудних органів становлять небезпеку для життя постраждалих: виникнення внутрішньої кровотечі, пневмоторакс (іл. 22.4 а), емфізема середостіння і легенево-серцева недостатність.

Наслідком стає спадання легені від стискання повітрям за однобічного пневмотораксу та обох легенів - за двобічного пневмотораксу (або за гемопневмотораксу - скупчення крові та повітря в плевральній порожнині внаслідок ушкодження під час поранення міжреберних артерій, судин грудної клітки, легенів і органів середостіння тощо). Дихання утруднюється (понад 20 вдихів за хвилину), з рани тече кров (вона може бути яскраво-червоною, пінистою), виникає звук всмоктування повітря через рановий отвір під час кожного вдиху, можливе кровохаркання.

Про внутрішню кровотечу в разі проникних поранень грудної клітки свідчитиме відчуття крепітації під час пальпації (обмацування) грудної клітки (крепітація утворюється внаслідок проникнення повітря в м'які тканини - утворюється т. зв. підшкірна емфізема, під час натискання виникає звук, що нагадує хрускіт); несиметричне підняття грудної клітки під час вдиху (у постраждалого можуть бути зламані кілька ребер та стиснута легеня); бліда, холодна або волога на дотик шкіра; нудота, блювота; відчуття спраги; порушення притомності.

Особливо важкі ушкодження бувають під час вогнепальних поранень грудної клітки. Куля ушкоджує органи і тканини як прямим, так і боковим ударом та руйнує їх на значній відстані від ранового каналу.

Розрізняють закритий, відкритий і клапанний пневмоторакси, останній буває зовнішнім та внутрішнім. У разі закритого пневмотораксу, повітря через рану проникло в плевральну порожнину і рана закрилася. Хоч невелика кількість повітря в плевральній порожнині не загрожує життю, однак вимагає невідкладного проведення домедичної допомоги. За наявності відкритого пневмотораксу, повітря через відкриту рану в грудній клітці або в легені на вдиху надходить у плевральну порожнину, а на видиху виходить назовні. Повітря, що надходить у плевральну порожнину, спричиняє спадання (колапс) легені та її зміщення разом з органами середостіння в здоровий бік. Під час видиху ця легеня частково розправляється за рахунок перекачування повітря з протилежної легені, а середостіння повертається в попереднє положення. Але таке повітря містить меншу кількість кисню, ніж атмосферне, що значно зменшує вентиляцію легенів та утруднює приплив крові до серця - це призводить до гострого кисневого голодування і зростання об'єму не збагаченої киснем крові у великому колі кровообігу.

Про відкритий пневмоторакс свідчать зяяння рани грудної клітки і шум повітря, що вільно проникає через рану грудної клітки в плевральну порожнину на вдиху і на видиху.

Напружений (клапанний) пневмоторакс. Проникні поранення з клапанним пневмотораксом. Зовнішній клапанний пневмоторакс виникає під час утворення клапана із м'яких тканин ранового каналу грудної стінки. На вдиху він відкривається і повітря надходить у плевральну порожнину, під час видиху краї рани сходяться і перекривають вихід повітря. Внутрішній клапанний пневмоторакс утворюється за одночасного ушкодження бронха і виникнення клаптикової рани легені, яка і є клапаном. На вдиху повітря із рани легені теж проникає в плевральну порожнину, а під час видиху цей клапан не випускає його через цю рану. Відповідно під час кожного наступного вдиху об'єм повітря в плевральній порожнині збільшується, що спричиняє зростання внутрішньоплеврального тиску і зміщення органів середостіння у здоровий бік (іл. 22.4 б). Наслідком стає різке зменшення легеневої вентиляції і настання гострої дихальної недостатності та розлад серцево-судинної системи.

Після вирівнювання внутрішньоплеврального тиску з атмосферним клапанний пневмоторакс переходить у напружений пневмоторакс. Завдяки прогресуючому накопиченню повітря в плевральній порожнині внутрішньоплевральний тиск перевищує атмосферний. Це спричиняє стиснення легені на стороні ураження, а також зміщує і стискає середостіння з усіма його органами та протилежну легеню. Стиснення великих венозних судин знижує венозний відтік та обсяг викиду крові серцем. Легеня спадається і не бере участі в диханні, видимі слизові та шкіра набувають синюшного відтінку (ціаноз). Загальний стан таких постраждалих, як правило, украй тяжкий через розвиток гострої дихальної недостатності з блискавично наростаючою задишкою та значний розлад кровообігу. Про наявність клапанного пневмотораксу свідчить виражена підшкірна емфізема, яка швидко поширюється. Також іншими ознаками напруженого пневмотораксу в постраждалого є:

- швидке (прискорене) дихання або поверхневе дихання, пізніше - ослаблення дихання, утруднення дихання або його відсутність;

- бліде обличчя та поява синюшності (ціаноз) губ, порожнини рота, кінчиків пальців і нігтів, причиною її є зниження вмісту кисню в крові;

- поява роздутих вен на шиї;

- відсутність пульсу на променевій артерії, що свідчить про падіння артеріального тиску крові (гіпотонія);

- шкіра, яка стає холодною та липкою;

- виникнення неспокою, збудження і відчуття страху;

- погіршення або втрата свідомості та погіршення стану постраждалого.

У бойовій обстановці всі вказані вище ознаки і симптоми розпізнати важко, тому варто завжди вважати, що в пораненого з проникним пораненням грудної клітки наявний напружений пневмоторакс.

Тяжкість проникних поранень грудей залежить від характеру ушкоджень внутрішньогрудних органів, пневмотораксу і масивності гемотораксу (наявності крові у плевральній порожнині).

У разі проникних поранень грудної клітки, крім рани грудної стінки, можуть ушкоджуватися важливі для життя органи: легені, трахея, крупні бронхи, великі кровоносні судини грудей, перикард (серцева сумка) і серце, стравохід, діафрагма тощо. Можливі різні поєднання цих ушкоджень. Вони частіше трапляються під час бойових дій.

У сучасних воєнних конфліктах частота поранень грудної клітки сягає 8-12 %. У разі проникних поранень її у 80 % випадків ушкоджуються легені, у 10-15 % - перикард, серце та великі судини, до 5 % - трахея, стравохід та діафрагма. За проникного поранення грудної клітки смерть настає протягом від 10-15 хвилин до однієї години. Причинами її є напружений пневмоторакс, спадання легені з боку поранення та вимикання її з акту дихання, поранення серця та судин з утратою значної кількості крові.

Поранення легень вважають дуже небезпечними для життя. Вони виникають унаслідок порушення цілісності грудної клітки і плеври. Основними симптомами поранень легень є кровохаркання, підшкірна емфізема і гемопневмоторакс (скупчення крові та повітря в плевральній порожнині).

Ушкодження легень можуть супроводжуватися переломом ребер та інших кісток грудної клітки; бути ізольованими або поєднуватися з травмами голови, живота, таза, кінцівок тощо.

Тому, хто надає домедичну допомогу, потрібно впевнено володіти такими навичками: швидко провести огляд постраждалого, визначити притомність, наявність дихання; викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги; за відсутності в постраждалого дихання, розпочати СЛР (серцево-легеневу реанімацію).

Огляд грудної клітки. Перед оглядом та початком надання домедичної допомоги необхідно переконатися у відсутності небезпеки на місці події для себе та постраждалого від травмувального чинника, що вже діяв, загрози від зовнішнього середовища та загрози від пораненого і тільки після цього надавати йому допомогу. Якщо місце небезпечне, то треба дочекатися прибуття рятувальників. Перед тим, як надавати допомогу постраждалому, слід отримати його пряму або непряму згоду. Також потрібно перед оглядом надягнути одноразові гумові або латексні рукавички! Оптимальне положення постраждалого перед оглядом та початком надання домедичної допомоги - напівсидячи (на підлозі або на землі). Його треба попросити помовчати, не поїти і не годувати. Під час зовнішнього огляду можна виявити місця ран, додаткових ушкоджень, зокрема крововиливів (гематом), визначити ступінь їх тяжкості. Обережне обмацування виявить переломи.

За наявності ран насамперед орієнтуються на розміщення вхідного і вихідного отворів і на напрямок ранового каналу.

Послідовність огляду постраждалого. Зауважте, чи є під ним калюжка крові. Під час проведення огляду постраждалого потрібно визначити наявність свідомості, дихання, за його відсутності розпочати серцево-легеневу реанімацію та викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги.

Для визначення локалізації та характеру поранень і надання домедичної допомоги постраждалому з пораненнями грудної клітки потрібно спочатку звільнити її від одягу, у військовослужбовців - зняти бойове спорядження і форму. Щоб додатково не травмувати та не ускладнювати стан постраждалого, необхідно одяг із нього знімати, починаючи з неушкодженого боку, а одягати - у зворотному порядку. За сильної кровотечі для економії часу одяг розрізають по швах або розривають, щоб вивільнити місце поранення. Без особливої на те потреби повністю роздягати постраждалого (особливо в холодну пору) не потрібно. Достатньо звільнити від одягу тільки ту частину тіла, на якій видно сліди від дії ушкоджувального предмета; розстебнути (зняти) одяг, що перешкоджає диханню, і тоді оглянути грудну клітку. Треба визначити наявність у постраждалого відкритих поранень грудної клітки: виявити вхідні та вихідні отвори ран, чужорідні тіла в них, відломки ребер, які вийшли через шкіру назовні, зовнішню кровотечу з рани, ознаки пневмотораксу, емфізему підшкірної клітковини тощо. Руками відкрийте ділянку навколо виявленої відкритої рани грудної клітки. Якщо до рани прилипли шматки одягу, не намагайтеся видалити їх, тому що це може спричинити додаткові ушкодження і посилити біль. Обережно обріжте одяг, що прилип до рани. Не пробуйте очищати рану та видаляти предмети, що застрягли в ній. Якщо в пораненого більш ніж одна відкрита рана грудної клітки, обробіть ту рану, яка виявлена першою, а потім інші.

У разі вогнепального поранення обов'язково треба перевірити вірогідне місце виходу кулі, яке може бути в кілька разів більше за вхідний отвір.

Найголовніше - якнайшвидше герметично закрити рану (рани) повітронепроникним засобом, щоб повітря під час вдиху не всмоктувалося в грудну клітку. Із цією метою використовують герметизувальну (оклюзійну) наклейку - спеціальний пластир для закриття ран у грудній клітці.

Під час проникного поранення грудної клітки заклеювати рану слід на максимально глибокому видиху. Якщо необхідно провести серцево-легеневу реанімацію, слід інтенсивно натиснути на груднину, заклеїти рану і лише після цього починати здійснювати штучне дихання.

Якщо з рани грудної клітки стирчить якийсь предмет, не намагайтеся його витягнути. Накладіть герметичний матеріал навколо нього, щоб створити герметичну пов'язку, наскільки це можливо. Закріпіть цей предмет накладанням довкола нього стерильної ватно-марлевої пов'язки, але так, щоб предмет не був повністю закритий пов'язками. Загерметизуйте інші проникні рани грудної клітки.
Іл. 22.5. а - стандартна оклюзійна пов'язка; б - оклюзійний грудний пластир з клапаном для випускання повітря з рани
Використання герметизувальних (оклюзійних) наклейок. Промисловість виготовляє кілька різновидів оклюзійних пов'язок та оклюзійних грудних пластирів з клапаном (іл. 22.5). Оклюзійні пов'язки продають у всіх аптеках. Їх використання дає змогу швидко та надійно закрити відкритий пневмоторакс і відновити від'ємний тиск у плевральній порожнині, завдяки чому відбудеться розправлення легені та відновлення її функції. Також своєчасне застосування оклюзійної пов'язки зупиняє кровотечу, захищає ушкоджені ділянки тіла від тертя, ударів та інфікування рани. Тому технікою її накладання повинен володіти не тільки медичний персонал, але й інші люди.

За відсутності стандартної оклюзійної пов'язки, можна використати липкий пластир, оболонку з прогумованої тканини індивідуального пакета (накладати на рану внутрішньою стерильною поверхнею), поліетиленову або целофанову плівку, клейончасту прокладку тощо. Потрібно зафіксувати таку пов'язку навколо рани, що засмоктує повітря, лейкопластиром тільки з трьох боків, залишивши один її край вільним (іл. 22.6). Тоді пов'язка утворює односторонній клапан і не дає зовнішньому повітрю проходити через отвір рани в грудну клітку на вдиху та стискати легені й серце. Вона, навпаки, створює умови для випуску його на видиху, що усуватиме пневмоторакс.

Перед накладанням оклюзійних пов'язок слід очистити шкіру навколо рани від крові та іншої рідини (для поліпшення зчеплення пов'язки зі шкірою). Потім попросити постраждалого зробити глибокий видих і затримати дихання-у такий спосіб певна кількість повітря вийде з грудної клітки через рану. Відповідно постраждалий швидше зможе відновити нормальне дихання після її герметизації.

Під час накладання оклюзійної пов'язки постраждалому з напруженим пневмотораксом потрібно спочатку тимчасово припідняти її край, щоби випустити надлишкове повітря з плевральної порожнини.

Якщо в разі вогнепального поранення грудної клітки виявлено й вихідний отвір, на нього теж треба накласти оклюзійну пов'язку та зафіксувати її з усіх боків.

Щоб загерметизувати рану, краї герметизувальної (оклюзійної) наклейки мають виходити хоча б на п'ять сантиметрів за її краї з усіх боків, інакше наклейка не створить герметичності й навіть може всмоктатися в рану. За наявності великої рани на неї треба накласти стерильну серветку, а як оклюзійну пов'язку доцільно використовувати зазначені вище підручні матеріали. Потім поверх герметизувальної пов'язки треба накласти ватно-марлеві подушечки і зафіксувати на грудній клітці широким бинтом.

Якщо після накладання оклюзійної пов'язки стан постраждалого різко погіршується, то її треба зняти: можливо, вона створює напружений пневмоторакс. Носити оклюзійну пов'язку довше ніж 5 годин не можна.
Іл. 22.7. Постраждалий у сидячому положенні, укритий термопокривалам Іл. 22.8. Постраждалий з проникним пораненням грудної клітки в положенні на ушкодженому боці
Розміщення поранених з пневмотораксом. Притомного постраждалого після накладання оклюзійної пов'язки доцільно посадити, притуливши спиною до якоїсь поверхні, щоб він міг на неї обпертися. Можливо, йому буде легше дихати в сидячому положенні (іл. 22.7). Якщо постраждалий не може сидіти, то покладіть його пораненим боком (відновне положення) до вибраної поверхні (іл. 22.8). Тиск під час контакту з поверхнею буде виконувати роль "шини" для травмованого боку і сприятиме зменшенню болю. Укутати постраждалого термопокривалом для запобігання замерзанню або для захисту від прямих сонячних променів у спекотну пору року.

Потрібно забезпечити постійний догляд за постраждалим до прибуття бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги. У разі погіршення його стану до приїзду бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги повторно зателефонувати диспетчеру екстреної медичної допомоги.

1. Розкажіть про анатомічну будову грудної клітки. 2. Які поранення грудної клітки називають проникними? 3. Назвіть ознаки проникної рани грудної клітки. 4. Які основні симптоми поранень легень? Чим вони можуть ускладнюватися? 5. Розкажіть товаришу про проникні поранення грудної клітки із закритим, відкритим та клапанним (напруженим) пневмотораксом.

6. Розкажіть товаришу, як провести повний огляд у разі проникних поранень грудної клітки та надати домедичну допомогу з використанням герметизуючих (оклюзійних) наклейок.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Проникні поранення грудей. Огляд грудної клітки - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Проникні поранення грудей. Огляд грудної клітки - "Надання домедичної допомоги в зоні тактичних умов" - "Домедична допомога в бойових умовах" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А. - НУШ - Нова українська школа - Підручник - 2019

# data[].attributes.headline
07.11.2022 11 клас Відновлення та забезпечення прохідності дихальних шляхів. Виведення нижньої щелепи. Безпечне введення носового повітроводу

# data[].attributes.subject
07.11.2022 11 клас Відновлення та забезпечення прохідності дихальних шляхів. Виведення нижньої щелепи. Безпечне введення носового повітроводу

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

Як вам уже відомо з § 14-го і § 15-го, відновлення й забезпечення прохідності дихальних шляхів пораненого починають здійснювати в жовтій зоні та на всіх подальших етапах евакуації. Нагадаємо, що за непрохідності дихальних шляхів повітря не надходить до легень (такий стан називають асфіксією), кров не збагачується киснем. Через 5 хв насамперед починає страждати головний мозок і серцевий м'яз. Настає зупинка серця. У зв'язку із цим, уміння відновлювати і забезпечувати прохідність дихальних шляхів є обов'язковою навичкою для бійця в бойових умовах.

Як зазначалось, у жовтій зоні під час першого контакту з пораненим боєць, який надає домедичну допомогу, визначає в пораненого рівень притомності, запитавши в нього: "Як почуваєшся? Де болить?" Якщо поранений відповідає, значить, дихальні шляхи в нього прохідні.
Основні причини непрохідності дихальних шляхів на полі бою.

1. Висока вірогідність непрохідності дихальних шляхів (іл. 21.1) виникає в непритомного, особливо якщо він лежить на спині. За цих умов під впливом сили земного тяжіння м'язи язика зміщуються назад, перекриваючи вхід у дихальне горло (іл. 21.1 б).

2. Значна вірогідність непрохідності дихальних шляхів виникає, коли непритомний поранений перебуває в положенні, що блокує дихальні шляхи, наприклад сидячи з опущеним униз підборіддям.

3. Перешкоджати руху повітря до легень можуть фрагменти травмованих м'яких тканин ротової порожнини і глотки.

Іл. 21.1. Схема перекривання дихального горла в положенні непритомного постраждалого на стіні (а - норма; б - непрохідність дихальних шляхів через западання язика)
Кожен із цих випадків може швидко призвести до смерті, але цього можна уникнути, якщо використовувати правильну техніку відновлення і забезпечення прохідності дихальних шляхів та постійно перевіряти стан пораненого.

Відновлення та забезпечення прохідності верхніх дихальних шляхів здійснюють у тактично безпечній обстановці з використанням рукавичок після проведення контролю масивної кровотечі.

Якщо постраждалий лежить на спині, слід розкрити йому рот і, за наявності видимих сторонніх предметів, зубів, уламків лицьових кісток, згустків крові чи блювотних мас, слід їх якнайшвидше видалити пальцями (іл. 21.2). Цю маніпуляцію застосовують тільки щодо непритомних (щоб уникнути блювотного рефлексу) і тільки якщо видно сторонній предмет у ротовій порожнині пораненого.

Слід уникати заштовхування, навіть випадкового, предмета далі в горло пораненого. Якщо в ротовій порожнині є стороння рідина (кров, вода), одночасно голову і тулуб необхідно повернути у правий чи лівий бік, відтягуючи вказівним пальцем кут рота вниз, що полегшує самостійне витікання сторонніх рідин з ротової порожнини.

Для часткового закриття верхніх дихальних шляхів язиком, що запав, чи стороннім тілом характерним є шумне дихання з підсиленням звуку під час вдиху. За повної непрохідності дихальних шляхів, яка щойно виникла, під час кожної спроби зробити вдих втягуються м'язи шиї, міжребер'я і черевна стінка, однак дихальні шуми не прослуховуються і не відчувається рух повітря.

Після огляду ротової порожнини і її очищення в постраждалого без підозри на травму голови відновлення прохідності дихальних шляхів здійснюють шляхом закидання голови назад і піднімання підборіддя, як зображено на іл. 21.3:

покласти одну руку на лоб пораненого і два пальці своєї іншої руки - знизу на нижню щелепу;

обережно закинути голову пораненого, одночасно піднімаючи щелепу; не тиснути на м'які тканини під нижньою щелепою;

підійняти щелепу пораненого так, щоб нижні зуби майже торкалися верхніх.

За цих умов язик перестає закривати вхід у дихальне горло, пропускаючи повітря в легені.
Іл. 21.2. Туалет ротової порожнини Іл. 21.3. Забезпечення прохідності дихальних шляхів методом закидання голови і підняття підборіддя за умови, якщо немає підозри на травму голови і шиї
Підкладати під голову пораненого сторонні предмети категорично заборонено, оскільки це повністю перекриє вхід у дихальні шляхи!

Якщо є підозра на травму голови і шиї, необхідно ощадно маніпулювати головою та шийним відділом хребта, забезпечити прохідність дихальних шляхів слід шляхом виведення нижньої щелепи вперед без закидання голови (іл. 21.4):

розташуйтеся біля голови пораненого;

розмістіть вказівний і середній пальці рук на кутах щелепи пораненого з обох боків;

натисніть великими пальцями на вилиці пораненого, щоб вони слугували вам важелями;

потягніть щелепу вперед, не закидайте та не скручуйте голову пораненого.

Іл. 21.4. Забезпечення прохідності дихальних шляхів методом виведення нижньої щелепи вперед у разі підозри на травму голови і шиї (а - вигляд збоку, б - вигляд зверху)
За таких умов рот не має бути закритим, бо це може завадити диханню, якщо носові дихальні ходи пошкоджені або блоковані. Якщо потрібно, великим пальцем можна злегка притиснути нижню губу пораненого, щоб тримати його рот відкритим.

Закидання голови назад і підняття підборіддя чи виведення нижньої щелепи вперед не лише відновлює, але й забезпечує прохідність дихальних шляхів у поранених, які дихають.

Якщо поранений лежить на животі, а голова повернута вбік, слід провести огляд ротової порожнини і видалити сторонні тіла. У такому положенні немає потреби закидати голову чи виводити нижню щелепу, оскільки язик не може запасти.

Для тривалого підтримання прохідності дихальних шляхів може виникнути потреба застосувати носогорловий повітровід, дозволити пораненому зайняти будь-яке положення, за якого найкраще зберігається прохідність дихальних шляхів, зокрема сидячи, або укласти пораненого в стабільне положення на боці.

Техніка введення носогорлового повітроводу. Носогорловий повітровід - це м'яка, еластична трубка, що вставляється в ніс пораненого для забезпечення проходу повітря. Цей повітровід може бути використаним у притомних поранених, оскільки не стимулює блювотний рефлекс. Якщо є ознаки травми обличчя чи голови, носогорловий повітровід не використовують.

Добирання пораненому носогорлового повітроводу.

1. Виберіть повітровід, що приблизно відповідає діаметру ніздрі пораненого. Можете використати мізинець пораненого як показник (відповідає приблизно діаметру ніздрі).

2. Переконайтеся, що довжина трубки відповідає довжині від кінчика носа до мочки вуха пораненого.

3. Не використовуйте повітровід, якщо він не підходить за розміром.

Введення носогорлового повітроводу.

1. Працюйте в рукавичках.

2. Оберіть найбільший діаметр повітроводу, що може бути встановлений у ніздрю пораненого без застосування сили. Виміряйте довжину трубки від кінчика носа пораненого до мочки його вуха (іл. 21.5).

Іл. 21.5. Добирання довжини повітроводу Іл. 21.6. Змазування носоглоткового повітроводу стерильним гелем Іл. 21.7. Відкриття носового отвору пораненого Іл. 21.8. Повітровід вставлений, і його край прилягає до ніздрі

3. Змастіть зовнішню частину трубки лубрикантом* на водяній основі (іл. 21.6).

4. Тримайте голову пораненого в нейтральному положенні. Розкрийте носовий отвір пораненого, для цього натисніть на кінчик носа пораненого. Зазвичай для першої спроби використовують праву ніздрю (іл. 21.7).

5. Вставте повітровід через ніздрю, допоки фланець* не розміститься рівно на ніздрі пораненого (іл. 21.8).

6. Ніколи із силою не штовхайте повітровід. Якщо ви відчуваєте опір, витягніть повітровід і спробуйте вставити його в іншу ніздрю. Якщо не вдається ввести повітровід у жодну ніздрю, укладіть пораненого в положення на бік й покличте старшого бойового медика.

7. Зафіксуйте повітровід за допомогою шматочка липкої стрічки.

Далі можна безпечніше продовжувати первинний і вторинний огляд, скільки носогорловий повітровід не дозволить запасти язику. Якщо постраждалого потрібно залишити (наприклад виникло повторне бойове зіткнення тощо), слід перевести пораненого в положення на бік.
Іл. 21.9. Конікотомія
Якщо неможливо забезпечити прохідність дихальних шляхів за допомогою вище перерахованих методів (наприклад: набряк гортані, стороннє тіло, що не видаляється, травма лицевої частини черепа), у жовтій зоні старший бойовий медик роти може виконати конікотомію - невідкладну процедуру, що забезпечує негайний доступ до дихальних шляхів через перснещитоподібну мембрану (іл. 21.9).

1. Якими можуть бути причини непрохідності дихальних шляхів у пораненого? 2. Як очистити ротову порожнину від сторонніх предметів? 3. У яких випадках забезпечують прохідність дихальних шляхів методом закидання голови назад і піднімання підборіддя, а в яких - методом виведення нижньої щелепи вперед без закидання голови? 4. Як забезпечити прохідність дихальних шляхів методом закидання голови назад і піднімання підборіддя? 5. Як забезпечити прохідність дихальних шляхів методом виведення нижньої щелепи вперед без закидання голови? 6. У яких випадках слід використати носогорловий повітровід? 7. Як забезпечити прохідність дихальних шляхів із застосуванням носогорлового повітроводу? 8. Що є показанням для виконання конікотомії?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Відновлення та забезпечення прохідності дихальних шляхів. Виведення нижньої щелепи. Безпечне введення носового повітроводу - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Відновлення та забезпечення прохідності дихальних шляхів. Виведення нижньої щелепи. Безпечне введення носового повітроводу - "Надання домедичної допомоги в зоні тактичних умов" - "Домедична допомога в бойових умовах" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А.

# data[].attributes.headline
07.11.2022 10 клас СТРІЛЕЦЬКА ЗБРОЯ ТА ПОВОДЖЕННЯ З НЕЮ.

# data[].attributes.subject
07.11.2022 10 клас СТРІЛЕЦЬКА ЗБРОЯ ТА ПОВОДЖЕННЯ З НЕЮ.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Пригадайте з уроків історії, коли у світі почали використовувати стрілецьку зброю. У яких країнах?

Історія розвитку й класифікація стрілецької зброї, етапи розвитку стрілецької зброї. З найдавніших часів людина прагнула відшукати засіб, за допомогою якого могла би впевнено вражати ціль - на полюванні або в бою - з великої відстані. Приблизно в середині XIII ст. у Європі стає відомим димний порох, а вже на початку XIV ст., за даними рукопису з бібліотеки Оксфордського університету, створено вогнепальну зброю.

Батьківщиною стрілецької зброї є Схід. З початку XIV ст. починає свою довгу історію стрілецька зброя.

Використання енергії пороху для метання куль знаменувало початок нової ери у військовій справі: з'явилася галузь в системі озброєння - ручна вогнепальна зброя.

Стрілецька зброя - ствольна зброя для стрільби кулями та іншими видами патронів; наймасовіша з усіх видів сучасної зброї.

Вибухова речовина - селітросірководневий порох - з'явилась у Європі близько І ст. н. е. Але порох тривалий час не мав бойового застосування. Спочатку його використовували як запальну речовину, а пізніше стали застосовувати як вибухову і метальну.

Справжня історія вогнепальної зброї почалася у Європі на межі XIII-XIV ст.

У 1372 році в Німеччині з'явився і перший ґнотовий аркебуз, подібний до сучасної рушниці. Інотовим замком був примітивний важіль, який після натискання на спусковий гачок опускав тліючий ґніт на запальну полицю. На ній розташовувався запальний заряд, що слугував для підпалу основного порохового заряду. У Франції подібна зброя називалася кулевриною, у східних слов'ян побутував інший термін - пищаль.

Перший зразок вогнепальної зброї був металевою трубою завдовжки до півметра, внутрішнім діаметром 20-40 мм, у якій один кінець робили глухим, а поруч висвердлювали невеликий запальний отвір. Такий ствол укладали в дерев'яну колодку-ложемент і кріпили металевими обручами. Заряджання проводилося через дульну частину: туди засипали пилоподібний порох, ущільнювали його пижем, а потім укладали кулю з каменю або металу. Стрілець наводив зброю на ціль. Упирав приклад в груди або плече, затискав під пахвою або ставив на землю (це залежало від розмірів і ваги вогнепальної системи) і підносив до запального отвору розпечений на деку прут. У східних слов'ян знаряддя, розраховані для стрільби з рук, називали ручницями (іл. 15.1. а, б).
Іл. 15.1. Ручниці східних слов'ян: а - західноєвропейська ручниця кінця XVI ст.; знизу - ручниця, обладнана легким прикладом б - ручниця з металевою рукояттю, кінець XIV ст. (довжина - 297 мм, калібр - 32 мм)
Винахід у першій половині XIX ст. ударного замка і капсуля як засобу запалення метального заряду, паперового і металевого унітарного патрона, удосконалення замків і створення затворів дали змогу переозброїти армію нарізними карабінами і гвинтівками.

Важливим етапом у розвитку стрілецької зброї було створення автоматичної зброї. Вона з'явилась наприкінці XIX ст. Бурхливий розвиток автоматичної зброї відбувся в роки Другої світової війни; були створені пістолети-кулемети й автомати.

Історія розвитку стрілецької зброї свідчить, що принципові зміни конструкції вогнепальної зброї визначалися зміною типу використовуваних боєприпасів, точніше - способом здійснення пострілу. Унітарний патрон з ударним капсулем визначив розвиток вогнепальної зброї від XIX ст. до сьогодення.

У багатьох країнах працюють над створенням безгільзових патронів, що складаються лише з 3-х елементів: циліндричної порохової шашки; кулі; капсуля-детонатора.
Узявши до уваги те, що перші зразки стрілецької зброї з'явилися у XIV ст., основними етапами розвитку її можна вважати:
* розробку та розповсюдження ґнотового (XV ст.) замка;

* розробку кременевого (кінець XV ст.) замка;

* винахід паперового набою (середина XVI ст.) багнета (XVII ст.);

* винахід ударної сполуки та капсульного замка (початок XIX ст.);

* винахід нарізної зброї (середина XIX ст.), унітарного набою з металевою гільзою;

* розробка газозаряджувальної зброї (друга пол. XIX ст.);

* винахід магазинної зброї (кінець XIX ст.).

На українських землях наприкінці XV ст. з'явилась ґнотова рушниця, яку теж заряджали з дула, так звана аркебуза. Пізніше її ґнотовий замок був замінений на коліщатий, а згодом - на пружинний. У XVI ст. аркебузу замінено мушкетом з крем'яним замком. Одним з кращих типів таких мушкетів були довгі турецькі "яничарки", що мала на озброєнні й козацька піхота.

Найбільшими центрами зброярського ремесла були Львів і Київ. Львівську людвисарню (гарматний двір) засновано 1468 р. Рівень виробів українських ливарників відповідав європейському.

В Україні першим видом ручної вогнепальної зброї була пищаль. Уперше згадують про цю зброю в 1471 р. Пищалі були двох типів: ручні й гаківниці. Ручні пищалі називали рушницями, бо вони були легкими: стріляючи, їх можна було тримати в руках. У замках Чуднова та Вінниці на озброєнні було по дві пищалі.

На початку XV ст. до рушниці був прилаштований механізм для запалювання заряду - ґнотовий замок. Цей простий і дешевий пристрій, що проіснував у Європі до кін. XVII ст., дав змогу вести більш прицільну стрільбу та значно підвищити ефективність ручної вогнепальної зброї - автоматично вистрілювати. Зброя з таким пристроєм мала назву "аркебуза" (італійська назва). В Україні вона з'явилися в середині XVI ст., також з вогнепальної зброї використовували в нас півґаки, карабіни, бандолети, яничарки, самопали, пищалі.

Згодом вдосконалення стрілецької зброї пішло шляхом створення автоматичної зброї (кінець XIX - початок XX ст.). Її почали поширювати вже під час І світової війни; вона стала основною стрілецькою зброєю II світової війни і бойових конфліктів новітньої історії (іл. 15.2).
Іл. 15.2. Сучасна стрілецька зброя початку XXI ст.: а - АКС-74у; б - Форт-12 Характеристики стрілецького озброєння і гранатометів іноземних армій Таблиця 15.1
1. Що таке стрілецька зброя? Де і коли її винайдено?

2. Коли розпочалася справжня історія вогнепальної стрілецької зброї?

3. Охарактеризуйте поетапно еволюцію вогнепальної зброї

4. Складіть розповідь про історичний розвиток вогнепальної зброї в Україні.

5. Охарактеризуйте за таблицею та додатковими джерелами (Інтернет, література) стрілецьке озброєння та гранатомети у різних країнах світу.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія розвитку стрілецької зброї. Сучасна стрілецька зброя. Озброєння іноземних армій - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Пригадайте з уроків історії, коли у світі почали використовувати стрілецьку зброю. У яких країнах? Історія розвитку й класифікація стрілецької зброї, етапи розвитку стрілецької зброї. З найдавніших часів людина прагнула відшукати засіб, за допомогою якого могла би впевнено вражати ціль - на полюванні або в бою - з великої відстані.

# data[].attributes.headline
17.10.2022 11 клас Ознаки зовнішньої кровотечі, що загрожує життю. Застосування турнікетів для кінцівок. Само- і взаємодопомога

# data[].attributes.subject
17.10.2022 11 клас Ознаки зовнішньої кровотечі, що загрожує життю. Застосування турнікетів для кінцівок. Само- і взаємодопомога

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Громадське телебачення: Черкаси

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗНАТИ, ЩОБ ВИЖИТИ. Випуск 2. Зупинка кровотечі

# data[].attributes.headline
02.11.2022 11 клас Зупинка кровотеч, що загрожують життю.

# data[].attributes.subject
02.11.2022 11 клас Зупинка кровотеч, що загрожують життю.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима
З'ясуйте лексичне значення слів "компресія", "компресійний". Доберіть до них український аналог. Який фізичний процес є основою дії компресійної пов'язки під час зупинки кровотечі?
Для зупинки масивної кровотечі на кінцівках в умовах бойових дій, крім накладання турнікета, описаного в § 17, широко застосовуються інші методи: прямий тиск на рану, тампонування її та використання компресійної пов'язки.

Як вам відомо, якщо військовий у бою зазнав поранення кінцівки, яке супроводжується масивною (критичною) зовнішньою кровотечею, йому накладають турнікет і якнайшвидше евакуюють у зону тактичних умов (жовта зона). Найчастіше це підвал, бліндаж, тимчасове укриття, які в будь-який момент також можуть потрапити під обстріл супротивника. Бойовий медик взводу, який надає допомогу, має переконатися, що масивна кровотеча була зупинена, і перевірити, чи турнікет накладений за показами - підтвердити наявність промокання кров'ю обмундирування поблизу місця поранення кінцівки.

Турнікет - ефективний засіб для швидкої та надійної зупинки критичної кровотечі на етапі "під вогнем", але його використання обмежене, так як через 2 години виникають порушення кровопостачання кінцівки, у ній починаються незворотні процеси відмирання, пов'язані зі стисканням м'яких тканин, нервів, що можуть призвести до ампутації кінцівки.

Допомога таким пораненим в зоні тактичних умов залежить від швидкості подальшої евакуації. Якщо постраждалого доправлять у лікувальний заклад, де є лікар, протягом найближчих 2 годин, то турнікет залишають на кінцівці весь цей час. Якщо ж передбачається, що тривалість евакуації буде перевищувати цей термін, тоді турнікет треба замінити тампонуванням рани в поєднанні з прямим тиском на рану або накладанням компресійної пов'язки.

Запам'ятайте, що, незважаючи на цей термін, турнікет не знімають у разі відриву (ампутації) кінцівки та у випадку масивної (критичної) кровотечі, коли стан пораненого тяжкий: він непритомний, блідий і має частий пульс.
Іл. 20.1. Етапи послаблення джгута
Отже, накладений турнікет врятує життя, а тампонування рани в поєднанні з прямим тиском на рану і компресійною пов'язкою допоможе врятувати кінцівку пораненого, якщо тривалість евакуації перевищуватиме 2 год. Важливо знати, що в цьому випадку турнікет повністю не знімають, а дуже повільно послабляють поворотом стержня на 90°, а через одну хвилину ще раз на 90° (іл. 20.1).

Одночасно потрібно стежити, чи не відновлюється кровотеча в рані. Під час різкого ослаблення турнікета тиск в перетиснутій артерії різко зростає, що може призвести до відновлення критичної кровотечі. Якщо на пов'язці пляма крові збільшується, турнікет затягують знову. Навіть якщо кровотеча не відновлюється, турнікет не знімають, а послаблюють і залишають на кінцівці, яку обов'язково іммобілізують (знерухомлюють) (іл. 20.2).

Якщо під час транспортування пораненого кровотеча відновлюється, турнікет затягують повторно.
Іл. 20.2. Іммобілізація кінцівки після послаблення турнікета
На етапі "під вогнем", а деколи і в зоні тактичних умов використовуються вибухові пристрої, що мають значну вражаючу силу. Унаслідок цього виникають поранення та кровотечі, що мають спеціальне визначення - "вузлові кровотечі", тобто зовнішні кровотечі з місць приєднання кінцівок до тулуба (підпахвові й пахвинні ділянки) та основи шиї (іл. 20.3). Особливістю таких кровотеч є те, що на цих анатомічних ділянках неможливо використати стандартний джгут (турнікет), який успішно використовується для зупинки кровотечі з ран кінцівок. Тому прямий тиск на рану, тампонування рани, зокрема кровоспинними бинтами в поєднанні з накладанням компресійної пов'язки, є основним методом зупинки масивної зовнішньої кровотечі на шиї підпахвових і пахвинних ділянках.

Отже, за вузлової кровотечі поранений на етапі "під вогнем" (червона зона) потребує якнайшвидшої евакуації в зону тактичних умов (жовту зону), де йому нададуть допомогу. Насамперед для зупинки кровотечі застосовують прямий тиск на рану перев'язувальним матеріалом (марлевими серветками або бинтом), який є в аптечці медичній загальновійськовій індивідуальній (АМЗІ) (іл. 20.4).
Іл. 20.3. Місця можливих "вузлових кровотеч" Іл. 20.4. Прямий тиск на рану в пахвинній ділянці руками Іл. 20.5. Прямий тиск на рану 3 хв з максимальним зусиллям Іл. 20.6. Притискання стегнової артерії власним коліном Іл. 20.7. Накладання компресійної пов'язки на пахвинну ділянку Іл. 20.8. Прямий тиск на рану шиї
Якщо його недостатньо, прикрийте рану, що є джерелом кровотечі, будь-якою чистою тканиною (наприклад серветками ППІ, частиною обмундирування); притисніть тканину до рани і продовжуйте натискання руками з максимальним зусиллям (іл. 20.5), доповнюючи тиском коліна вище рани (іл. 20.6).

Це допоможе стиснути ушкоджені кровоносні судини, дасть можливість крові згорнутися, виграти час для підготовки інших кровоспинних засобів (засобів для тампонування) і забезпечить час для обміркування подальших дій. Чиніть тиск протягом не менше трьох хвилин. Якщо внаслідок прямого тиску на рану кровотеча зупинилася або незначна, накладіть компресійну пов'язку (іл. 20.7).

Для проведення прямого тиску на рану шиї після накладання чистої серветки її притискають однією рукою (іл. 20.8).

Надалі можна здійснювати тиск на рану, наклавши компресійну пов'язку через підпахвову ділянку (іл. 20.9) з використанням ізраїльського бандажа (перев'язувального пакета-бандажа українського виробництва).
Іл. 20.9. Накладання компресійної пов'язки на поранену шию Іл. 20.10. Тампонування рани Іл. 20.11. Кровоспинний бинт
Якщо кровотеча продовжується, основним методом її зупинки є тампонування рани. Воно передбачає щільне заповнення порожнини рани бинтом, звичайною марлею або чистою тканиною (іл. 20.10). Як спеціальний засіб для тампонування рани з метою зупинки кровотечі використовують стерильний бинт, який був просочений кровоспинними засобами та для зручності користування складений Ζ-подібно або "гармошкою" типу Combat Gauze (бойова марля) (іл. 20.11).

Отже, якщо у вас є перев'язувальні кровоспинні стерильні засоби або стерильний/чистий перев'язувальний матеріал (бинт, марля тощо), то послідовність ваших дій має бути такою, як зазначено нижче:

* перевірте, чи постраждалий притомний, поставивши запитання, що потребує відповіді. Якщо не реагує:

* оцініть реакцію постраждалого на біль під час ваших дій (щипання за шкіру на відкритій ділянці тіла, натискання на мочку вушної раковини):

- якщо постраждалий не реагує, то дійте за алгоритмом MARCH для визначення зупинки кровообігу та одночасно продовжуйте зупинку кровотечі;

- якщо постраждалий реагує на подразники, продовжуйте лише заходи для зупинки кровотечі;

* здійсніть тампонування (щільне заповнення) рани стерильним кровоспинним бинтом (бойовою марлею) так, як показано на іл. 20.12 і на іл. 20.13.

Кровоспинні компоненти чинять дуже важливу, але все ж таки допоміжну дію. Вони зменшують час зсідання крові й, відповідно, зупинки кровотечі тоді, коли кровоспинний бинт контактує з джерелом кровотечі в глибині рани, тобто у випадку щільного тампонування рани. Хоча, за відсутності перев'язувальних засобів з такими компонентами, тампонування можна проводити стерильним перев'язувальним матеріалом (бинтом) (іл. 20.14).

Отже, притискання кровоносних судин під час тампонування одночасно з кровоспинною дією бинта сприяє тимчасовій зупинці масивної вузлової кровотечі.
Іл. 20.16. Підведення кількох петель бинта під пальці правої руки Іл. 20.17. Повторення підведення петель бинта під пальці правої руки до заповнення рани
Якщо цього недостатньо, використайте другий кровоспинний або звичайний стерильний бинт, доки буде можливість утиснути їх усередину рани, та продовжте тиск на рану протягом щонайменше трьох хвилин.

Під час тампонування потрібно дотримувати таких правил:

- уважно огляньте рану і виявіть місце кровотечі;

- своєю правою рукою притисніть судину в цьому місці до кістки в глибині рани, щоб зменшити кровотечу; якщо кровотеча з пахвинної ділянки, притисніть стегнову артерію на відстані (це можна зробити, притискаючи судинний пучок вище поранення власним коліном, і одночасно підготуйте кровоспинний або стерильний бинт до використання (іл. 20.15);

- візьміть у ліву руку кілька петель бинта і підведіть його під пальці правої руки, якою продовжуйте тиск на судину з використанням підведених петель (іл. 20.16);

- повторіть цей прийом до заповнення рани, не послаблюючи тиску правою рукою (іл. 20.17);

- після закінчення тампонування (повного заповнення) рани здійсніть прямий тиск на рану двома руками (іл. 20.18) протягом щонайменше десяти хвилин, використовуючи звичайний бинт, і протягом трьох хвилин - кровоспинний;

- після виконання маніпуляції обережно послабте тиск і огляньте рану; якщо промокання бинта кров'ю не збільшується і кровотеча зупинилася, накладіть поверх рани компресійну пов'язку (іл. 20.19);

- не забудьте обгорнути пораненого термопокривалом: зниження температури тіла під час крововтрати сприяє розвиткові шоку, який загрожує життю людини (іл. 20.20).

Іл. 20.18. Прямий тиск на рану двома руками Іл. 20.19. Накладання компресійної пов'язки Іл. 20.20. Обгортання пораненої термопокривалом
Компресійна пов'язка (іл. 20.21) створює додатковий тиск на кровоносні судини в рані й завдяки цьому зупиняє кровотечу. Для її накладання використовують бинт, бажано еластичний, а також такі перев'язувальні засоби, як індивідуальний перев'язувальний пакет та ізраїльський бандаж (перев'язувальний пакет, бандаж українського виробництва).
Іл. 20.21. Схема дії компресійної пов'язки
Компресійну пов'язку в зоні тактичних умов застосовують для зупинки масивної кровотечі:

- після прямого тиску на рану (іл. 20.4), якщо кровотеча зупинилась або незначна;

- після тампонування рани (іл. 20.13), якщо кровотеча зупинилась або незначна.

Послідовність накладання компресійної пов'язки відображена на іл. 20.22 - 20.25.
Іл. 20.24. Притиснення до рани валика або мобільного телефону турами бинтової пов'язки, спостерігаючи зупинку кровотечі. Використання перев'язувального пакета (бандажа), щоб створити потрібний тиск для зупинки кровотечі Іл. 20.25. Прикладання до рани міхура з льодом Особливості накладання і використання компресійної пов'язки.

Не затягуйте компресійну пов'язку настільки, щоб вона перешкоджала кровообігу. Валик, який підкладають під бинт, стискає поранені кровоносні судини і зупиняє кровотечу. Якщо шкіра нижче від компресійної пов'язки стає холодною на дотик, синіє або німіє, а пульс не виявляється, то пов'язка затягнута занадто. У разі порушення циркуляції крові перев'яжіть і послабте пов'язку. Періодично оглядайте кінцівку нижче від рани (пальці рук або ніг), щоб переконатися, що нормальна циркуляція крові збережена.

Компресійна пов'язка має таку ж кровоспинну дію, як прямий тиск на рану. Але після її накладання руки медика звільняються і він може виконувати інші дії.

Під час зупинки масивної кровотечі в зоні тактичних умов перевагу надають прямому тиску на рану, тампонуванню рани, компресійній пов'язці та їх поєднанню, а не накладанню турнікета (джгута). Його недоліки: сильне стискання м'яких тканин кінцівки, цілковите порушення кровообігу і виражений біль - можуть сприяти розвитку шоку. Тому турнікет (джгут) накладають тільки тоді, коли зазначені вище заходи не зупинили кровотечу.

Зупинку масивної кровотечі мають здійснювати шляхом прямого тиску на рану, накладанням компресійної пов'язки, тампонуванням рани, зокрема й стерильними перев'язувальними та кровоспинними засобами. Нерідко доводиться використовувати комбінацію цих способів. Якщо ці методи не зупиняють кровотечу, накладають турнікет (джгут).
Використання ІПП як компресійної пов'язки.
Кожну з двох ватно-марлевих подушечок згорніть у валики (іл. 20.26) і накладіть так, щоб вони лежали повздовж кінцівки, накриваючи рану (іл. 20.27). Притисніть їх до рани турами бинтової пов'язки (іл. 20.28), спостерігаючи поступову зупинку кровотечі.

Використання перев'язувального пакета-бандажа (ізраїльського бандажа) як компресійної пов'язки. Перев'язувальний пакет (бандаж) українського виробництва (іл. 20.29), аналог ізраїльського бандажа з аплікатором для тиску на рану (іл. 20.30), накладають у разі поранень як компресійну пов'язку на будь-яку поверхню тіла людини.
Іл. 20.26. Підготовка ІПП до використання як компресійної пов'язки Іл. 20.27. Накладання валиків з подушечок ІПП повздовж кінцівки Іл. 20.28. Притискання валиків до рани Іл. 20.29. Перев'язувальний пакет (бандаж) українського виробництва Іл. 20.30. Ізраїльський бандаж
Послідовність накладання компресійної пов'язки за допомогою перев'язувального пакета (бандажа) на рану кінцівки відображена на іл. 20.31 - 20.38.
Іл. 20.31. Витягніть бандаж з прогумованої та поліетиленової упаковки Іл. 20.32. Підготуйте подушечку до використання Іл. 20.33. Накрийте подушечкою всю поверхню рани кінцівки Іл. 20.34. Еластичним бандажем обгорніть кінцівку один раз Іл. 20.35. Проведіть його через отвір аплікатора для створення тиску на рану Іл. 20.36. Поверніть у протилежний бік, притискаючи аплікатор до подушечки Іл. 20.37 а, б. Повністю забинтуйте аплікатор і подушечку, створюючи необхідний тиск Іл. 20.38. Край еластичної стрічки закріпіть спеціальними фіксаторами
Послідовність накладання компресійної пов'язки за допомогою перев'язувального пакета (бандажа) на рану шиї зображено на іл. 20.39.

1. У яких випадках послабляють турнікет на кінцівці? Для чого? 2. Що таке вузлові кровотечі? Які основні методи їх зупинки? 3. Назвіть послідовність заходів для зупинки вузлової кровотечі на шиї та в пахвинній ділянці. 4. Як накладають ізраїльський бандаж у разі поранень шиї? 5. Для чого в пораненого з масивною кровотечею під час надання медичної допомоги визначають реакцію на голос або на біль? 6. Як правильно виконати тампонування рани? Який бинт називають кровоспинним, як його використовують? Що робити після тампонування рани?

7. Коли турнікет можна замінити тампонуванням рани в поєднанні з прямим тиском на рану або компресійною пов'язкою? 8. З якою метою накладають компресійну пов'язку? 9. Яка послідовність накладання компресійної пов'язки? 10. Які особливості накладання і використання компресійної пов'язки? 11. Яка послідовність накладання індивідуального перев'язувального пакета як компресійної пов'язки? 12. Яка послідовність накладання ізраїльського бандажа як компресійної пов'язки?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Зупинка кровотеч, що загрожують життю. Прямий тиск на рану. Принцип тампонування ран. Використання рекомендованих гемостатичних засобів. Використання компресійної пов'язки - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Зупинка кровотеч, що загрожують життю. Прямий тиск на рану. Принцип тампонування ран. Використання рекомендованих гемостатичних засобів. Використання компресійної пов'язки - "Надання домедичної допомоги в зоні тактичних умов" - "Домедична допомога в бойових умовах" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А.

# data[].attributes.headline
31.10.2022 11 клас Оцінка стану постраждалого за алгоритмом MARCH

# data[].attributes.subject
31.10.2022 11 клас Оцінка стану постраждалого за алгоритмом MARCH

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Бізнес академія РМВА

# data[].attributes.attachment_link.title
Алгоритм надання домедичної допомоги в бойових умовах – MARCH PAWS

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

У зоні тактичних умов (жовтій зоні) поранений перебуває в укритті, де зменшена вірогідність вогневого впливу супротивника (підвал, бліндаж тощо). Якщо вогонь супротивника припинено, то червона зона автоматично переходить у жовту. Доступні засоби для надання домедичної допомоги на початковому етапі обмежені індивідуальною аптечкою пораненого бійця та бійця, який надає йому домедичну допомогу. Проте для надання допомоги пораненому в жовтій зоні командир, за можливості, завжди залучає бойового медика взводу або старшого бойового медика роти, у наплічнику якого є додаткові ресурси для рятування життя пораненого.

Варто пам'ятати, що жовта зона дуже умовна, оскільки в будь-який момент може стати як червоною, так і зеленою. Надання допомоги здійснюється з постійним очікуванням у будь-який момент повторної сутички із супротивником. Тому обсяг допомоги, як і раніше, диктується тактичною ситуацією, а час евакуації може вимірюватися від хвилин до кількох годин.
Основний план дій для етапу "Допомога в тактичних умовах"

1. Після евакуації пораненого в укриття потрібно постійно дбати про власну безпеку і безпеку пораненого. Із цією метою організовують периметр безпеки відповідно до стандартної процедури бойового підрозділу та обставин бою. Постійно здійснюють контроль тактичної ситуації.

2. Подальші дії полягають в огляді пораненого й наданні необхідних заходів домедичної допомоги. Їх проводять за наказом командира після виконання головного бойового завдання або якщо це дозволяє тактична ситуація.

3. У зоні укриття боєць, що надає домедичну допомогу, одягає рукавички і спершу виконує первинний огляд, спрямований на виявлення загрозливих для життя станів і їх усунення. Первинний огляд проводять без знімання захисного спорядження пораненого (шолома і бронежилета). Огляд розпочинають із визначення, чи поранений притомний. Пораненого запитують про самопочуття, де він відчуває біль, дискомфорт. Отримання адекватних відповідей означає, що поранений притомний. У нього, за можливості, забирають зброю, боєкомплект, гранати, ніж. Унаслідок стресу він може використати їх не за призначенням.

4. Алгоритм первинного обстеження коротко позначається абревіатурою MARCH: кожна літера позначає певний вид обстеження та надання домедичної допомоги. Докладніше із цією схемою обстеження ви ознайомитеся в наступному параграфі (§ 19).

1. М - Massive Bleeding (масивна кровотеча).
Насамперед слід визначити наявність масивної кровотечі, яку усувають або шляхом накладання джгута (з ран кінцівок), або шляхом тампонування (вузлові кровотечі з ран пахвинної, пахвової ділянок і ділянки шиї). Наявність кровотечі оцінюють візуально або пальпаторно, обстежуючи критичні точки пораненого. Докладніше з технікою зупинки масивної кровотечі ви ознайомитеся згодом (§ 20).
2. А - Airway (дихальні шляхи).
Далі оцінюють у пораненого прохідність верхніх дихальних шляхів. Якщо поранений притомний і давав відповіді на запитання, значить дихальні шляхи прохідні і дихання присутнє. Якщо ж він непритомний, то слід відкрити рот, упевнитися у відсутності сторонніх тіл, осколків зубів. Далі забезпечують прохідність дихальних шляхів (висовують нижню щелепу) й оцінюють наявність дихання протягом 10 с. (У нормі 2-4 дихальних рухи за 10 с). За наявності дихання констатують, що дихальні шляхи прохідні, дихання є. Для тривалого підтримання прохідності дихальних шляхів може виникнути потреба застосувати носогорловий повітропровід, дозволити пораненому зайняти будь-яке положення, за якого найкраще зберігається прохідність дихальних шляхів, зокрема сидячи, або укласти пораненого в стабільне положення на боці. В окремих випадках, за неефективності зазначених вище методів, викликають старшого бойового медика, який забезпечить прохідність дихальних шляхів хірургічним способом - проведе крікотиреопункцію або крікотиреотомію (вставить повітропровід у гортань). Докладніше з методикою забезпечення прохідності дихальних шляхів ви ознайомитеся згодом (§ 21).
3. R - Respiration (дихання).
Якщо в постраждалого прогресуюче порушення дихання (частота дихання 5 і більше дихальних рухів за 10 с), поранення грудей або запідозрене закрите пошкодження порожнин тіла, потрібно припускати розвиток напруженого пневмотораксу і виконати декомпресію грудної клітки. Необхідно викликати старшого бойового медика роти. За цих умов знімають бронежилет.

Пам'ятайте: якщо поранений непритомний і не дихає після забезпечення прохідності дихальних шляхів, у жовтій зоні його слід вважати мертвим.
4. С - Circulation (кровообіг).
Визначають порушення, пов'язані із втратою крові (шок). Найпростішими методами швидкого визначення шоку є відсутність пульсу на променевій артерії і/або часткова притомність за відсутності травми голови. Якщо в пораненого немає шоку, він притомний і може ковтати - можна давати пити. Якщо поранений перебуває в стані шоку або передбачається розвиток шоку, покличте старшого бойового медика роти, щоб у жовтій зоні організувати переливання кровозамінників.
5. Η - Head injury / Hypothermia (черепно-мозкова травма / гіпотермія - переохолодження).
У разі травми голови слід переливати кровозамінники для стабілізації артеріального тиску на мінімально необхідному рівні (виконує і контролює старший бойовий медик роти). Також у поранених необхідно попередити розвиток переохолодження за допомогою табельних (термопокривало) або підручних засобів (спальний мішок, бушлат, що-небудь, для зберігання сухості й тепла). За цих умов треба замінити мокрий одяг на сухий, якщо це можливо, і якнайскоріше перемістити пораненого на теплозбережну поверхню.

Якщо тактична обстановка погіршується, пораненого після первинного огляду слід перевести в стабільне положення на бік і продовжувати вести вогонь або за вказівкою командира перемістити його в безпечніше місце.

Слід постійно пам'ятати про накладений турнікет і постійно перевіряти стан пораненого за алгоритмом MARCH: після перенесення його до безпечних зон, в очікуванні евакуації, під час транспортування і після нього!

Вторинний огляд проводять ретельніше і в більшому обсязі. Він дозволяє виявити всі присутні у бійця додаткові поранення і кровотечі, які не були виявлені або на які свідомо не звертали увагу під час первинного огляду. Після їх виявлення надають домедичну допомогу й готують пораненого до евакуації. Вторинний огляд проводять як швидке обстеження з голови до п'ят. За цих умов оцінюють цілісність шолома. Якщо є дефекти чи уламки в ньому, запідозрюють травму черепа. Далі знімають і шолом, і бронежилет.
План швидкого обстеження з голови до п'ят
Голова: видимі ураження (синці, рани); болючість; переломи; підтікання спинномозкової рідини (ліквору) з вух і носа. Якщо є проникна рана ока чи підозра на неї, накривають око захисним жорстким щитком для очей. Не використовують звичайну пов'язку, яка здійснює тиск на око.

Шия: видимі ураження; набухання шийних вен; зміщення щитоподібного хряща відносно поздовжньої осі; болючість; напружені м'язи.

Грудна клітка: видимі ураження; болючість; нестабільність кінців уламків ребер (грудини), тертя відламків. У пораненого з погіршенням дихання та травмою чи підозрою на травму тулуба слід запідозрити наявність напруженого пневмотораксу та покликати якомога швидше старшого бойового медика роти.

Усі відкриті рани грудної клітки і/або рани, що всмоктують повітря, слід негайно закрити оклюзійною наклейкою з клапаном. Якщо немає наклейки з клапаном, використовують аналогічну без клапана. За цих умов слід уважно стежити за диханням пораненого. Якщо наростає частота дихання й дихати пораненому стає тяжко, розвивається дихальна недостатність. У разі її розвитку треба запідозрити напружений пневмоторакс. Необхідно або відклеїти один край наклейки, або повністю її зняти. Якщо це не допомагає, слід покликати старшого бойового медика роти.

Живіт: видимі ураження (випадіння внутрішніх органів); болючість, надутість, напруження м'язів.

Таз: видимі ураження; болючість, нестабільність, тертя відламків.

Нижні кінцівки: видимі ураження; болючість, напруження м'язів, тертя відламків; патологічна рухомість (у разі перелому в нижній третині стегна кінцівку не зміщують, а фіксують у тому ж положенні).

Верхні кінцівки: видимі ураження; болючість.

Під час вторинного обстеження постраждалому, за можливості, слід стабілізувати голову і шию, що виконує помічник. Якщо постраждалий лежить на спині і він непритомний, помічник разом зі стабілізацією голови і шиї забезпечує прохідність дихальних шляхів.

Під час вторинного обстеження надають домедичну допомогу відповідно до виявлених пошкоджень:

потрібно впевнитися, що кровотеча зупинена. Якщо немає травматичної ампутації, перевірити наявність дистального пульсу на пораненій кінцівці. Якщо кровотеча продовжується, додатково затягнути накладений турнікет або застосувати другий джгут, розмістивши його вище та безпосередньо поряд з першим, з метою остаточної зупинки кровотечі та усунення дистального пульсу;

оглянути та чітко позначити на всіх сторонах всіх турнікетів час їхнього накладання. Доцільно використати незмивний маркер;

за наявності ран, опіків - накласти пов'язки;

у разі рани грудної клітки - накласти клапанну або герметичну пов'язку;

якщо сторонній предмет у рані, зафіксувати його в рані;

зафіксувати переломи, якщо вони є;

якщо є відкриті рани, дати пораненому антибіотик (із загальновійськового набору таблеток). Якщо він не може ковтати (шок, втрата свідомості), покликати на допомогу медика, щоб ввести антибіотики;

у разі слабкого або помірного болю, коли поранений може вести бойові дії, дати пораненому знеболювальні таблетки із загальновійськового набору таблеток;

Загальновійськовий набір таблеток.
Запам'ятайте. що загальновійськовий набір таблеток містить антибактеріальний лікарський засіб та комплект із двох лікарських засобів, які мають знеболювальну дію в разі незначного та помірного болю.

якщо поранений страждає від сильного болю настільки, що це заважає йому продовжувати ведення бою, покликати на допомогу старшого бойового медика роти;

після вторинного обстеження і надання домедичної допомоги пораненого слід повернути в стабільне положення на боці, запобігти переохолодженню - скористатися термопокривалом;

якщо можливо, з пораненим слід розмовляти, підбадьорювати, заспокоювати, пояснювати, що збираєтеся робити.

Серцево-легенева реанімація на полі бою в поранених із вогнепальними ураженнями, які непритомні й не дихають, буде безуспішною, тобто її виконувати не треба.

Після завершення надання домедичної допомоги повідомте про це командира, передайте інформацію евакуаційній команді; продовжуйте виконання бойового завдання.

Підготовка до евакуації: а) закріпити всі кінці бандажів та пов'язок; б) закріпити ковдри / накидки / ремені, які застосовували для попередження гіпотермії; г) закріпити ремені нош, як передбачено інструкцією. Застосувати додаткові підкладки на ноші в разі довготривалої евакуації.

Разом з транспортом для евакуації прибуде персонал, який згодом надаватиме домедичну допомогу пораненому.

Під час очікування та власне евакуації продовжують спостерігати за пораненим відповідно до протоколу MARCH, усуваючи загрози для життя пораненого, які виникають.
У бойових підрозділах країн НАТО військовий, який надавав домедичну допомогу, разом зі старшим бойовим медиком заповнюють картку пораненого, у якій зазначають:

пріоритетність евакуації - у яку чергу (залежить від тяжкості уражень і тяжкості стану пораненого);

паспортні дані про пораненого, бойовий підрозділ, номер жетона;

дату, час надання допомоги;

наявність алергії;

механізм поранення (унаслідок кульового поранення; унаслідок вибуху від снаряда, наземної міни, гранати, падіння, пожежі) та види пошкоджень (рана, проникне поранення, тупа травма, перелом (відкритий, закритий), ампутація, опік);

статус пораненого: основні показники життєдіяльності (притомність, пульс, дихання, артеріальний тиск);

наданий обсяг домедичної допомоги в червоній і жовтій зонах (джгут, гемостатична пов'язка, носогорлова трубка, оклюзійна пов'язка, декомпресійна пункція грудної клітки, конікотомія, іммобілізація шиною, іммобілізація косинками, стабільне положення, термопокривало; застосування медикаментів та кровозамінників);

дані про осіб, які надавали домедичну допомогу; із цією карткою пораненого евакуюють у медичний пункт батальйону, а далі - у госпіталь.

Наявність картки має важливе значення для спадкоємності надання допомоги пораненому під час евакуації. В армії ЗСУ картка пораненого перебуває на етапі розробки.

1. Хто може надавати домедичну допомогу пораненому в жовтій зоні? 2. Як досягти особистої безпеки в жовтій зоні? 3. У чому полягає первинне та вторинне обстеження? 4. Яка послідовність первинного обстеження? 5. Які компоненти має алгоритм обстеження MARCH? 6. Яка послідовність вторинного обстеження? 7. Які показники оцінюють під час вторинного обстеження? 8. У яких випадках залучають старшого бойового медика роти? 9. Що входить до складу загальновійськового набору таблеток! 10. Що варто задокументувати в жовтій зоні та з якою метою? 11. Як підготувати пораненого до евакуації?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Надання домедичної допомоги в зоні тактичних умов (TFC, Tactical Field Care). Загальновійськовий набір пігулок. Підготовка до евакуації. Документація - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Надання домедичної допомоги в зоні тактичних умов (TFC, Tactical Field Care). Загальновійськовий набір пігулок. Підготовка до евакуації. Документація - "Надання домедичної допомоги в зоні тактичних умов" - "Домедична допомога в бойових умовах" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А.

# data[].attributes.headline
12.10.2022 11 клас Техніка винесення пораненого з небезпечної зони

# data[].attributes.subject
12.10.2022 11 клас Техніка винесення пораненого з небезпечної зони

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима
Розгляньте фото праворуч, придумайте йому назву й складіть усно розповідь про відображену на ньому ситуацію.
Винесення пораненого з небезпечної зони необхідне для уникнення повторного ураження та безпечного надання медичної допомоги.

Винесення пораненого із зони обстрілу (із зони "під вогнем", червоної зони) представниками штатних і позаштатних посад медичної служби підрозділів передбачає:

відтягування пораненого із зони обстрілу, а) боновим медиком взводу (одним стрільцем-санітаром); б) двома стрільцями-санітарами;

винесення пораненого із зони обстрілу, а) одним стрільцем-санітаром; б) двома стрільцями-санітарами; в) на санітарних ношах ланкою санітарів-носіїв.

Ці заходи здійснюють під вогневим прикриттям; із застосуванням засобів маскування, особистої безпеки; з використанням захисних властивостей будівель, рельєфу місцевості та конкретних умов бойової обстановки.

Відтягування поранених із зони обстрілу. Військовослужбовець, який отримав поранення, перебуваючи в зоні обстрілу ("під вогнем", червона зона), потребує евакуації за її межі. Масивна кровотеча, яка може виникнути через поранення, є основною причиною смерті на полі бою в перші хвилини. Тому, за її наявності, необхідно зупинити кровотечу накладанням турнікета (джгута) і відтягнути пораненого на невелику віддаль (10-20 м), за межі небезпечної зони з метою захисту від повторного ураження та проведення інших заходів домедичної допомоги в безпечних умовах.

Пріоритет під час евакуації пораненого із зони обстрілу - особиста безпека санітара.

Під час відтягування пораненого з небезпечної зони виникає ризик бути пораненою особі, яка надає допомогу. Зменшувати цю небезпеку можна різними шляхами. За можливості, поранені мають самі собі накласти турнікет (джгут) і самостійно відповзти чи навіть відбігти з небезпечного місця. Якщо цієї можливості немає, основним способом захисту бойового медика взводу (стрільця-санітара) від поранення під час зупинки масивної кровотечі та відтягування пораненого з небезпечної зони є вогнева перевага воїнів свого підрозділу.

Підповзаючи до пораненого (якщо можливо - з боку голови), важливо не підніматися вище його тіла, таким чином захищаючи себе від ураження супротивником. Потрібно попередити постраждалого про своє наближення, щоб він не відкрив вогонь у ваш бік. Важливо пам'ятати, що поведінка пораненого може бути непрогнозованою, і для запобігання цьому необхідна дружня підтримка, використання подібних до цієї фрази: "Друже, я біля тебе, зараз допоможу".

Необхідно мати на увазі, що сучасні військові засоби індивідуального захисту (бронежилет, каска), зброя, боєприпаси, аварійне спорядження, вода, засоби зв'язку та інше устаткування зазвичай збільшують масу солдата на 25-30 кг. Вибираючи спосіб відтягування, беруть до уваги захисні властивості будівель, рельєфу місцевості та конкретні умови бойової обстановки.
Іл. 16.1. Відтягування пораненого на боці Іл. 16.2. Відтягування пораненого на стіні Іл. 16.3. Відтягування пораненого за евакуаційну петлю
Відтягування пораненого бойовим медиком взводу (стрільцем-санітаром). Залежно від характеру поранення, він може відтягнути на собі пораненого в положенні на боці (іл. 16.1), на спині (іл. 16.2), а також із застосуванням елементів спорядження та обмундирування.

Так, поранених у голову, верхні кінцівки, грудну клітку та живіт краще відтягувати на боці, а в разі поранень хребта, задньої поверхні тіла та нижніх кінцівок - на спині. Для відтягування на боці бойовий медик лягає на бік позаду пораненого, потім кладе його голову собі на груди, а тіло - ривком закидає на підтягнуту й зігнуту в коліні ногу. Постраждалий може лежати під час відтягування обличчям донизу, на боці або на спині (залежно від характеру ушкодження). Вільною рукою бойовий медик тримає пораненого, а другою рукою та вільною ногою відштовхується від землі й повзе боком, зброю (свою й ураженого) утримує на передпліччі руки, що лежить на землі.

Для відтягування на спині бойовий медик взводу повинен покласти пораненого на здоровий бік і лягти своєю спиною впритул до його грудей, потім обережно підвести свою ногу, що лежить на землі й трохи зігнута в коліні, під ноги постраждалого. Якщо санітар лежить на правому боці, то правою рукою він бере ліву руку пораненого, а лівою - за штани зі сторони спини в ділянці сідниць. Якщо він лежить на лівому боці, тоді лівою рукою бере праву руку постраждалого, а свою праву руку заводить за спину пораненого і бере за штани в ділянці сідниць. Потім сильним, але не різким рухом бойовий медик, утримуючи пораненого біля своєї спини, перевертається на живіт, ноги ураженого мають опинитися між його ногами. Рухається бойовий медик, відштовхуючись від землі тільки однією ногою, поки не втомиться, після чого відштовхується іншою ногою. Це дає можливість уникнути розкачування і звалювання пораненого зі спини під час руху. Зброю свою і постраждалого бойовий медик утримує на передпліччі вільної руки.

Небезпечніше для бойового медика - самому відтягувати пораненого стоячи або навприсядки, утримуючи за спорядження (ззаду - за евакуаційну петлю (іл. 16.3), або збоку - за лямку бронежилета (іл. 16.4 а, б, в, г), за підпахвові ділянки (іл. 16.5) або за передпліччя (іл. 16.6). У цьому випадку він стає помітною мішенню для супротивника, а рух потребує великих енерговитрат, і тому його можна здійснювати на дуже обмежені відстані. Якщо виникла загроза, бойовий медик може вести вогонь у відповідь, прикриваючись тілом і амуніцією постраждалого. Зазначені вище способи відтягування доступні для фізично міцного солдата. Застосування допоміжних засобів (санітарна лямка, мотузка, м'які ноші, плащ-намет, волокуші) полегшують відтягування завдяки зменшенню сили тертя між тілом і землею.
Іл. 16.4. Відтягування пораненого за лямку бронежилета з вогневою відповіддю (а, б, в, г) Іл. 16.5. Відтягування пораненої за підпахвові ділянки Іл. 16.6. Відтягування пораненого за передпліччя
Перед початком відтягування на м'яких ношах (іл. 16.7) треба зробити на лямці (мотузці) петлю, яку накидатимуть на плече бойового медика, а вільний кінець прив'язати до двох ручок м'яких нош або одного з кутів плащ-намету (для надійності - краще простим морським вузлом).
Іл. 16.7. Відтягування пораненого на м'яких ношах одним санітаром Іл. 16.8. Відтягування пораненого з використанням м'яких нош як волокуш одним санітаром
Потім бойовий медик обережно, тримаючи за одяг, повертає пораненого спиною на м'які ноші або плащ-намет, розправляє згорнуту частину плащ-намету та зав'язує над ним вузлом два вільних бокових кути. Після перевірки надійності закріплення лямки до плащ-намету бойовий медик перекидає її петлю через ліве або праве плече й починає повзти, тягнучи за собою постраждалого або підтягуючи його після переповзання на відстань довжини лямки. Зброю свою і постраждалого бойовий медик утримує на передпліччі правої чи лівої руки. У разі використання м'яких нош як волокуш пораненого вкладають на них і відтягують у безпечну зону (іл. 16.8).

Відтягування пораненого двома стрільцями-санітарами за спорядження (лямки бронежилета) (іл. 16.9) дає можливість виконувати це швидше, але створює можливість супротивнику обстрілювати відразу двох солдатів.

Значно зручніше для стрільців-санітарів укласти пораненого на м'які ноші (іл. 16.10) або плащ-намет і з меншими зусиллями відтягнути його в безпечну зону (іл. 16.11). У всіх цих випадках, якщо виникла загроза, стрільці-санітари можуть відкривати вогонь у відповідь, прикриваючи себе і постраждалого.
Іл. 16.9. Відтягування пораненого двома стрільцями-санітарами за спорядження (лямки бронежилета) Іл. 16.10. Укладання пораненої на м'які ноші Іл. 16.11. Відтягування пораненої на м'яких ношах двома стрільцями-санітарами
Винесення пораненого на руках із зони обстрілу одним стрільцем-санітаром. Від своєчасності й правильності організації винесення поранених з поля бою залежить їхнє життя. Необхідно швидко винести пораненого із зони обстрілу (червоної зони) в укриття (жовту зону). Якщо поранений притомний і може сприяти пересуванню, використовують спосіб підтримування пораненого одним стрільцем-санітаром (іл. 16.12).

Винесення на спині, або спосіб Гауса (іл. 16.13), можна легко і швидко застосовувати, пересуваючись із червоної зони (обстрілу) в жовту (укриття). Захопіть зап'ясток і передпліччя пораненого солдата через плече і нахиліться вперед, відірвавши його від землі. У разі правильного виконання стрілець-санітар може одночасно застосовувати зброю.

Крім цього, стрілець-санітар може самостійно виносити пораненого на спині (іл. 16.14), на руках перед собою та плечах. Перший спосіб використовують для швидкого винесення пораненого, який притомний і тримається руками за стрільця-санітара.

На руках перед собою можна виносити як непритомного пораненого, так і притомного. Якщо поранений притомний, то він, притримуючись, обнімає стрільця-санітара за плечі (іл. 16.15).

Щоб винести пораненого на плечах (іл. 16.16), стрілець-санітар надає йому напівсидячого положення, а сам стає на коліно і просовує голову під його праву руку, потім обхоплює тіло постраждалого і накочує його на своє праве плече. Цим способом добре переносити на малу відстань непритомного пораненого, бо стрілець-санітар у цьому разі може вести вогонь у відповідь.
Іл. 16.12. Підтримування пораненої одним стрільцем-санітаром Іл. 16.13. Винесення на спині (спосіб Гауса) Іл. 16.14. Винесення пораненого одним стрільцем-санітаром на стіні Іл. 16.15. Винесення пораненої одним стрільцем-санітаром перед собою Іл. 16.16. Винесення пораненого одним стрільцем-санітаром на плечах
Винесення на руках із зони обстрілу двома санітарами (ланкою санітарів-носіїв). Два санітари-носії, які працюють разом, утворюють ланку. Вони мають уміти використовувати різні способи винесення постраждалих із поля бою й обов'язково взяти до уваги характер поранення, щоб застосувати оптимальний спосіб, який не загрожує додатковою травматизацією або повторним пораненням.

Винесення на спині ланкою санітарів-носіїв подібне до винесення на спині за способом Гауса (іл. 16.17). Цей спосіб застосовують у зоні обстрілу, бо він не потребує тривалої підготовки. Удвох виносити пораненого легше, ніж одному, але в момент обстрілу це дуже зручна групова мішень. Для запобігання додаткових уражень, санітари-носії можуть вести вогонь у відповідь.

Спосіб винесення пораненого за плечі та ноги або "один за одним" (іл. 16.18) не потребує часу на підготовку, і тому його доцільно застосувати в зоні обстрілу. Особливо він зручний для використання у вузьких місцях (ходи сполучення, траншеї, підвали тощо).

Щоб винести пораненого на руках, санітари-носії створюють сидіння за допомогою трьох або чотирьох рук. Якщо поранений непритомний або не може триматися за шиї санітарів-носіїв, вони стають біля нього обличчям один до одного, кожний опускається на одне коліно (санітар-носій з лівого боку - на ліве, з правого - на праве), підкладають під сідниці постраждалого "замок" з трьох рук (іл. 16.19 а) як сидіння, (четверта рука одного із санітарів-носіїв, яка покладена на плече другого, буде опорою для спини постраждалого) і піднімаються для руху в повний зріст.

За відносно доброго стану пораненого, коли він може трохи підвестися, сісти на руки санітарів і триматися за шию, застосовують для сидіння "замок" із чотирьох рук (іл. 16.19 б), (іл. 16.20). Найчастіше на руках перед собою пораненого переносять на невелику відстань перед укладанням на ноші (іл. 16.21). Ланка санітарів-носіїв винесе пораненого з небезпечної зони значно швидше і з меншими зусиллями, ніж один носій. Але вона беззахисна під час обстрілу супротивником і тому потребує додаткової вогневої підтримки воїнів свого підрозділу. Крім цього, старший ланки повинен давати чіткі команди для забезпечення узгоджених дій.
Іл. 16.17. Винесення пораненої на стіні ланкою санітарів-носіїв (спосіб Гауса) Іл. 16.18. Винесення пораненої ланкою санітарів-носіїв за плечі та ноги ("один за одним") Іл. 16.19. Підготовка сидіння ("замка") для перенесення пораненого: а - з трьох рук; б - із чотирьох рук Іл. 16.20. Винесення пораненої ланкою санітарів-носіїв на "замку" із 4-х рук Іл. 16.21. Перенесення пораненої на руках перед собою Винесення пораненого на санітарних ношах ланкою санітарів-носіїв під вогневим прикриттям. Іл. 16.22. Спосіб укладання пораненого "накопуванням": а -> б -> в -> г Іл. 16.23. Огляд обличчя пораненого перед винесенням на ношах Іл. 16.24. Команда носіїв із чотирьох осіб готується підняти ноші
У певних випадках, наприклад у разі підозри на травму хребта, виникає необхідність винесення пораненого із зони обстрілу на ношах. Перед цим постраждалого укладають на ноші безпосередньо на місці поранення або після перенесення на руках перед собою. На місці поранення, під час укладання "накочуванням" (іл. 16.22), ноші ставлять до здорового боку пораненого, санітари-носії підходять з протилежного боку і підкладають руки під його спину, поперек, сідниці та гомілки, потім обережно перекочують пораненого на ноші. За необхідності, постраждалого після перенесення на руках перед собою відразу ж укладають на ноші для винесення з небезпечної зони.

Використовуючи вогневе прикриття, ланка санітарів-носіїв може переносити постраждалих на ношах на значно більші віддалі, ніж на руках. Пораненого несуть ногами вперед, щоб санітар-носій, який іде ззаду, контролював його стан, спостерігаючи за обличчям й очима (іл. 16.23). Під час підйому вгору пораненого несуть уперед головою, щоб не опускати її нижче ніг. Якщо санітарів-носіїв двоє, старший іде позаду, якщо четверо - старший у найкращій позиції для спостереження за станом пораненого (біля його правого плеча) (іл. 16.24). Перед винесенням носії опускаються на коліно, яке ближче до нош, та беруться за ручки.

За командою старшого, носії піднімають ноші (іл. 16.25 а) і рухаються вперед (іл. 16.25 б).
Іл. 16.25. Команда носіїв із чотирьох осіб: ліворуч - підняла ноші; праворуч - виходить з небезпечної зони Іл. 16.26. Винесення тяжкого пораненого під контролем бойового медика взводу
Під час винесення тяжкого пораненого носіями бойовий медик взводу може особисто контролювати його стан, рухаючись поруч (іл. 16.26). Такі дії доволі небезпечні й потребують тривалої вогневої переваги воїнів свого підрозділу.

1. Які загальні способи винесення пораненого із зони обстрілу? На основі чого визначають спосіб винесення пораненого з поля бою в кожному конкретному випадку? 2. Назвіть способи відтягування пораненого з небезпечної зони. 3. Як здійснюють відтягування пораненого на боці? Опишіть дії бойового медика взводу або стрільця-санітара, який, спостерігаючи за полем бою, побачив, що один з військовослужбовців отримав поранення передньої поверхні грудної клітки. 4. Як підготувати і відтягнути пораненого на спині? Опишіть дії стрільця-санітара, який, спостерігаючи за полем бою, побачив, що один з військовослужбовців отримав поранення правого стегна. 5. Які способи відтягування пораненого однією людиною стоячи або навприсядки? Які особливості кожного з них? У яких ситуаціях ви виберете кожен із цих способів? 6. Як здійснити відтягування пораненого із зони обстрілу на плащ-наметі? Що необхідно мати для цього, які переваги і недоліки цього способу порівняно з іншими? 7. Назвіть способи винесення пораненого на руках із зони обстрілу одним стрільцем-санітаром. Охарактеризуйте їх. За яких ситуацій ви будете використовувати кожен з названих вами способів?

8. Продемонструйте відомі вам способи винесення пораненого на руках із зони обстрілу одним санітаром, використовуючи як пораненого вашого однокласника чи однокласницю. 9. Опишіть дії стрільця-санітара, який, спостерігаючи за полем бою, побачив, що один з військовослужбовців отримав поранення лівого плеча. 10. Розкажіть, як можна винести пораненого з поля бою ланкою санітарів-носіїв. Які особливості використання кожного із цих способів? Групою з трьох осіб продемонструйте кожен з описаних вами способів. 11. З якою умовою і як здійснюють винесення пораненого на санітарних ношах з поля бою? Опишіть способи укладання пораненого або пораненої на ноші. Підготуйте санітарні ноші для використання і укладіть на них однокласника (однокласницю), який/яка лежить поряд та імітує пораненого. Опишіть способи укладання пораненого або пораненої на ноші.

12. Ви старший команди чотирьох санітарів-носіїв для винесення пораненого з поля бою. Опишіть ваші дії під час виконання цього завдання. Якщо є можливість, продемонструйте, як ви будете діяти в конкретній бойовій обстановці, запропонованій учителем. Яку допомогу чи пораду вам може надати санітар підрозділу в цій ситуації?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Техніка винесення пораненого з небезпечної зони - Захист Вітчизни. Основи медичних знань. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Техніка винесення пораненого з небезпечної зони - "Надання домедичної допомоги в секторі обстрілу" - "Домедична допомога в бойових умовах" - Захист Вітчизни. Основи медичних знань - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А. - НУШ - Нова українська школа - Підручник - 2019

# data[].attributes.headline
10.10.2022 11 клас Надання допомоги на етапі під вогнем (CUF, Care Under Fire). План дій на етапі під вогнем

# data[].attributes.subject
10.10.2022 11 клас Надання допомоги на етапі під вогнем (CUF, Care Under Fire). План дій на етапі під вогнем

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Рівень стандарту. 11 клас. Гудима

У червоній зоні й поранений боєць, і боєць, який може надати домедичну допомогу, перебувають під прямим вогнем супротивника, що створює безпосередню загрозу для їх життя і значно обмежує можливості надання домедичної допомоги. За цих умов на перший план виступає пригнічення вогневої активності супротивника. Це насамперед мінімізує вірогідність поранення та загибелі бійців підрозділу, який веде бій, і створює безпечні умови для надання домедичної допомоги пораненому. Останнє може виявитися більш істотним для виживання пораненого.
Отже, завдання бійців підрозділу під час надання домедичної допомоги в порядку взаємодопомоги на етапі під вогнем - подолати вогонь супротивника.
Коли раптово розпочався бій, здоровий солдат завжди падає головою вперед, відповзає вбік і, як правило, шукає укриття, відкриває вогонь у відповідь. Водночас поранений падає в невизначеному положенні (інколи навзнак), кидає зброю, не відповзає і не перебігає. Ці спостереження дають змогу запідозрити появу пораненого. Однак надавати йому домедичну допомогу можна в тому разі, якщо це не становить ризику для виконання бойового завдання.

У реальних умовах з моменту початку обстрілу надання домедичної допомоги на полі бою припиняється або вкрай обмежене.
Дії бійця щодо пораненого в умовах обстрілу противником:
1. Якщо внаслідок обстрілу поранено бійця, інші бійці, які можуть прийти на допомогу, повинні переміститися в укриття і відкрити вогонь у відповідь.
У жодному разі не можна наближатися до пораненого на відкритій місцевості під вогнем супротивника.
2. За можливості, необхідно встановити голосовий та/або візуальний контакт з пораненим, дізнатися про місце поранення та можливість пересування.

Якщо поранений не має масивної кровотечі і може пересуватися, голосно наказати переміститися в укриття і вести вогонь у відповідь. Якщо поранений має ознаки масивної кровотечі з кінцівки і не може пересуватися, голосно наказати накласти самостійно собі джгут і не ворушитися ("прикинутися загиблим"). Якщо поранений має ознаки масивної кровотечі з кінцівки і може пересуватися, голосно наказати переміститися в укриття, накласти собі джгут і, за можливості, продовжувати вести бойові дії.

В усіх зазначених ситуаціях для підтримки дій пораненого його необхідно прикрити вогнем у відповідь, щоб захистити від нових ушкоджень.

3. Усі відомості про пораненого, з яким вступили у контакт (місце поранення, наявність масивної кровотечі, можливість пересуватися), а також інформація про пораненого, з яким немає контакту, необхідно передати командиру підрозділу і спільно з ним обговорити план рятувальних дій.
Рятувальна операція не має призвести до збільшення кількості жертв: це загрожує боєздатності, зменшує шанси виконання бойового завдання й виживання пораненого.
Якщо під час голосового й візуального контактів поранений не подає ознак життя (не рухається, не говорить, не плаче, не стогне, не рухає кінцівками), до закінчення вогневого контакту йому допомога не надається.

4. Наближення до пораненого, у тому числі для витягання його з транспорту чи будівлі, які горять, гасіння одягу та переміщення в укриття, дозволено лише за наказом командира.
Рішення щодо наближення до пораненого в ситуації прямого вогневого контакту з противником приймають на основі:

можливості мінімізувати для себе ризик шляхом огляду території на наявність потенційних небезпек: вогневі точки противника, вибухові пристрої, стійкість конструкцій будівель тощо;

наявності оптимального шляху доступу до пораненого і маршруту евакуації з урахуванням рельєфу місцевості, дерев, будівель та інших природних та штучних укриттів, які знизять ризик бути поміченим супротивником та захистять від обстрілу.

Попередньо складають план маршруту до пораненого та наступної евакуації до того, як увійти в зону вогневого впливу супротивника. За командою забезпечують вогневе прикриття та задимлення території з метою успішного наближення до пораненого та його евакуації в укриття.
Після наближення до пораненого:
а) необхідно дбати про власну безпеку, підповзати до пораненого з протилежного від супротивника боку, не підіймати свою голову вище тіла пораненого, який лежить на землі;

б) не можна знімати з пораненого засоби захисту (шолом, бронежилет), оскільки це створює додатковий ризик бути ураженим вогнем супротивника;

в) з'ясувати, чи поранений притомний: запитати гучним, але спокійним голосом: "Ти в порядку? Де болить?" Акуратно струсити або поплескати пораненого по плечу. Якщо поранений реагує, то він притомний і підкаже місце ураження, що згодом можна використати, надаючи допомогу;

г) якщо масивна кровотеча з кінцівок або кінцівку ампутовано (незалежно, чи кровотеча продовжується, чи ні), негайно слід накласти джгут, узятий у пораненого, максимально високо на руці або нозі.

Не можна витрачати час, намагаючись використовувати інші методи для зупинки кровотечі, такі як тампонування рани чи накладання компресійної пов'язки. Як тільки пораненого евакуюють у безпечне місце, за необхідності, можна буде застосувати інші методи зупинки кровотечі.

На цій стадії рекомендації ТССС (Tactical Combat Casualty Care) радять не приділяти увагу забезпеченню прохідності дихальних шляхів, оскільки головне завдання полягає в швидкому переміщенні пораненого в укриття.

Якщо тактична обстановка дозволяє швидке переміщення непритомного пораненого в укриття, слід повернути його на живіт, оскільки протягом 5-10 хв він може задихнутися від западання язика та/або захлинутися блювотними масами.

ґ) за командою перемістити пораненого в укриття (жовту зону).

Якщо поранений непритомний, його евакуюють в укриття, за можливості, узявши зброю і боєкомплект пораненого. Якщо поранений притомний, його слід негайно роззброїти, заспокоїти і разом з ним, його зброєю і боєкомплектом переміститися в жовту зону. Під час переміщення треба намагатися не допустити повторного ураження пораненого.
Якщо тактична обстановка змінюється, не потрібно наражати себе і пораненого на небезпеку, надаючи допомогу! Транспортувати пораненого із сектора обстрілу слід тільки в тому разі, коли дозволяє тактична ситуація.
Отже, у червоній зоні під вогнем противника обсяг домедичної допомоги обмежений. Вона переважно передбачає дві основні дії: використання джгута для зупинки кровотечі з ран кінцівок; якнайшвидше переміщення пораненого в безпечне місце.

В окремих випадках поранених виймають з палаючих транспортних засобів, з-під завалів, гасять палаючий одяг.
Слід пам'ятати, що під вогнем зупиняють тільки загрозливу для життя кровотечу.
Рекомендації з тактичної допомоги пораненим в умовах бойових дій для всіх військовослужбовців (ТССС) від 28.08.2017 виокремлюють такий план дій для етапу "Допомога під вогнем":

1. Відкрийте вогонь у відповідь та знайдіть укриття.

2. Накажіть пораненому продовжити (або очікуйте від нього) виконання бойового завдання, якщо це можливо.

3. Накажіть пораненому рухатись в укриття і надати собі допомогу, якщо це можливо.

4. Намагайтесь уникнути значних додаткових травм у пораненого.

5. Витягніть пораненого з автомобіля чи будівлі, які горять, та перемістіть у відносно безпечне місце. Після цього зробіть усе можливе, щоб припинити горіння на пораненому.

6. Зупиніть загрозливу для життя зовнішню кровотечу, якщо це тактично можливо. Для цього потрібно:

наказати пораненому самостійно зупинити кровотечу, якщо це можливо;

застосувати рекомендовані Комітетом TCCC турнікети для кінцівок з метою зупинки кровотечі в місцях, які анатомічно доступні для їх використання;

накласти турнікет для кінцівок поверх одягу чітко проксимально від місця кровотечі. Якщо місце загрозливої для життя кровотечі не очевидне, розмістити турнікет "високо та щільно" (якомога ближче до серця) на пошкодженій кінцівці та перемістити пораненого в укриття.

7. Забезпечення прохідності дихальних шляхів у пораненого краще відкладіть до етапу "Допомога в тактичних умовах".

1. Чому в червоній зоні в разі поранення бійця першочерговим завданням є пригнічення вогневої активності супротивника? 2. Якими є візуальні ознаки поранення бійця? 3. Якою є послідовність дій бійця в разі виявлення пораненого? 4. За яких обставин приймають рішення щодо наближення до пораненого під вогнем супротивника?

5. Якою є послідовність дій щодо пораненого в червоній зоні? 6. Якими є особливості переміщення пораненого з-під обстрілу супротивника в зону укриття? 7. У чому полягає домедична допомога в червоній зоні? 8. У чому полягає план дій на етапі "Допомога під вогнем"?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Надання допомоги на етапі під вогнем (CUF, Care Under Fire). План дій на етапі під вогнем - Захист Вітчизни. Рівень стандарту. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Надання допомоги на етапі під вогнем (CUF, Care Under Fire). План дій на етапі під вогнем - Надання допомоги пораненим в умовах бойових дій - Домедична допомога - Захист Вітчизни - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А. - НУШ - Нова українська школа - Підручник - 2019

# data[].attributes.headline
05.10.2022 11 клас НАДАННЯ ДОПОМОГИ ПОРАНЕНИМ В УМОВАХ БОЙОВИХ ДІЙ. Етапи надання домедичної допомоги

# data[].attributes.subject
05.10.2022 11 клас НАДАННЯ ДОПОМОГИ ПОРАНЕНИМ В УМОВАХ БОЙОВИХ ДІЙ. Етапи надання домедичної допомоги

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. 11 клас. Гнатюк - Нова програма
◄ ВСТУП ДО КУРСУ ТАКТИЧНОЇ МЕДИЦИНИ. ЕТАПИ НАДАННЯ ДОМЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ. ПОСЛІДОВНІСТЬ ДІЙ ЗА АЛГОРИТМОМ MARCH ►
Приблизно 90 % смертельних випадків на полі бою трапляються до того, як пораненого буде доставлено до лікувального закладу. У багатьох випадках смерті не можна запобігти за допомогою медичного втручання (важка травма голови і політравма). Однак поранених, які не померли відразу, можна врятувати. Для цього медичну допомогу слід їм надавати негайно на полі бою і в необхідному обсязі.

Під час військових операцій приблизно у 80 % випадків смерть настає протягом перших 30 хвилин після отримання поранення, коли часто єдина доступна медична допомога - це самодопомога або допомога товариша.

Тактична медицина (ТССС - Tactical Combat Casualty Care (Тактична допомога пораненим у бою)) - це комплекс заходів, які здійснюються на полі бою та спрямовані на рятування життя та запобігання важким ускладненням у військовослужбовців, які отримали травми й поранення.

Інколи кажуть, що ТССС - це загальний протокол надання першої медичної допомоги на полі бою. Це найважливіші дії, розставлені у правильній послідовності.

Принципи ТССС дещо відрізняються від принципів надання першої медичної допомоги, яких слід дотримуватися в умовах мирного часу.

Особливостями ТССС є:

врахування тактичної обстановки під час надання першої медичної допомоги;

тривалість евакуації і відтермінованість початку надання першої лікарняної медичної допомоги.

Протоколи надання першої медичної допомоги враховують ці особливості.

Відповідно до ТССС, перша медична допомога може надаватися у трьох зонах на полі бою:

Часто замість поняття зон використовується поняття етапів надання першої медичної допомоги:

Кожен солдат на полі бою повинен уміти діагностувати та надати допомогу при масивній кровотечі, проблемах дихальних шляхів, проникаючому пораненні грудної клітки.

Протоколи допомоги ТССС виконуються за алгоритмом MARCH (таблиця 4). MARCH - це простий акронім (акронім - вид абревіатури) для запам'ятовування необхідних кроків за пріоритетністю для рятування життя пораненому в бою.

Абревіатуру MARCH почали застосовувати англійські військові приблизно у 2008 році.

Алгоритм MARCH використовують також і цивільні лікарі.
Формуємо компетентності Відшукайте в Інтернеті додаток 2 до Наказу Міністерства охорони здоров'я України від 21.06.2016 р. № 612 про затвердження уніфікованого клінічного протоколу екстреної медичної допомоги "Масивна кровотеча з кінцівок". Ознайомтеся з діями, які проводить лікар для оцінки стану постраждалого та надання йому допомоги за алгоритмом MARCH. ◄ ПРИЧИНИ ПОПЕРЕДЖУВАНИХ СМЕРТЕЙ ПРИ БОЙОВІЙ ТРАВМІ ►
Розміри летальних втрат під час сучасних військових конфліктів останнього десятиліття наведено в таблиці 5.
Смертність від усіх причин під час сучасного бою (дані Армії США, 2010 р.)
Доведено, що приблизно 15 % цих втрат, які настали до надходження пораненого до медичного закладу, можна було б запобігти, якби відразу було вжито необхідних заходів: зупинка масивної кровотечі, усунення проблем з дихальними шляхами, накладення герметичної пов'язки при відкритому пораненні грудної клітки, усунення напруженого пневмотораксу за допомогою декомпресійної голки і, по можливості, дренування грудної клітки.
◄ НАДАННЯ ДОПОМОГИ НА ЕТАПІ ПЕРЕБУВАННЯ ПІД ВОГНЕМ (CUF, CARE UNDER FIRE). ПЛАН ДІЙ НА ЕТАПІ ПІД ВОГНЕМ ►
Насамперед на цьому етапі поранений повинен намагатися накласти джгут (турнікет) самостійно на поранену кінцівку, якомога вище від місця поранення поверх одягу, але не нижче коліна або ліктя, або покликати на допомогу.

Під час артеріальної кровотечі в розпорядженні є всього 120 с для накладання джгута (турнікета), потім людина помирає від крововтрати. Тому під час тренувань з використання джгута (турнікета) необхідно намагатися досягти таких результатів: діставання джгута (турнікета) - 10 с; накладання джгута (турнікета) - 60 с.

Також на етапі під вогнем важливо сповістити голосом товаришів про свій стан, наприклад, "Поранений у ногу, накладаю собі джгут (турнікет), продовжую вести вогонь", "Поранений в обидві руки, терміново потрібна допомога" тощо.

Важливо також пам'ятати, що на цьому етапі надзвичайно висока ймовірність отримання додаткових поранень.

Отже, головні завдання на етапі перебування під вогнем зводяться до усунення подальшої загрози для пораненого (придушення противника вогнем) та накладання джгута (турнікета). Після цього слід розпочати відтягування пораненого за найближче укриття, якщо сам він не може залишити небезпечну зону.
◄ ТЕХНІКА ВІДТЯГУВАННЯ (ПЕРЕТЯГУВАННЯ) ПОРАНЕНОГО З НЕБЕЗПЕЧНОЇ ЗОНИ ►
Відтягування поранених в укриття необхідне у зв'язку з небезпекою вторинного поранення.

За відсутності поблизу укриття необхідно шанцевим інструментом створити біля пораненого з боку противника бруствер, щоб замаскувати і захистити його.

Місцями укриття поранених можуть бути сховища, бліндажі, окопи, рови, яри, ями, воронки від бомб і снарядів, зворотні схили висот, великі камені, будови тощо. У всіх випадках слід захистити пораненого також від негоди.

Вибір способу відтягування пораненого залежить від характеру поранення, відстані, на яку треба відтягнути пораненого, місцевості і бойової обстановки.

Існують такі основні способи відтягування пораненого:

Крім того, можна здійснювати відтягування поранених з використанням підручних і табельних засобів:

Відтягування на боці (мал. 88). Бойовий медик лягає боком до пораненого, кладе його голову собі на груди, а тулуб - на підтягнуту і зігнуту в коліні ногу. Поранений, залежно від характеру поранення, лежить ниць, на спині або на боці. Бойовий медик переповзає на боці, відштовхуючись від землі вільної ногою і ліктем однієї руки і підтримуючи іншою рукою пораненого.
Мал. 88. Відтягування пораненого на боці
Відтягування на спині (мал. 89). Бойовий медик кладе пораненого на бік (на здорову сторону), лягає поруч з ним впритул, притискаючись спиною до грудей, і обережно підводить свою злегка зігнуту в коліні ногу.

Якщо бойовий медик лягає на лівий бік, то лівою рукою бере праву руку пораненого, а свою праву руку закидає за спину і захоплює пораненого за штани або бушлат у ділянці сідниць. Якщо він лягає на правий бік, то правою рукою бере ліву руку пораненого, а лівою рукою захоплює штани пораненого або бушлат. Потім сильним, але різким рухом звалює пораненого собі на спину.

Відтягуючи пораненого на спині, він переповзає, відштовхуючись тільки однією ногою, поки не втомиться. Потім змінює ногу і т.д. Ноги пораненого повинні перебувати між ногами бойового медика. При такому способі усувається хитання і поранений не звалюється зі спини.

Для швидкого переміщення пораненого на короткі дистанції використовується перетягування (мал. 90-92).
Мал. 89. Відтягування пораненого на спині Мал. 90. Перетягування одним рятівником Мал. 91. Перетягування двома рятівниками Мал. 92. Перетягування волоком ◄ ОЗНАКИ ЖИТТЄЗАГРОЗЛИВОЇ ЗОВНІШНЬОЇ КРОВОТЕЧІ ►
Життєзагрозлива зовнішня кровотеча - це зовнішня кровотеча, яка неминуче призводить до смерті, якщо її не зупинити.

Ознаками такої кровотечі є велика кількість крові, що витекла з рани (калюжа крові біля пораненого, одяг сильно просяклий кров'ю). Крім того, у такого пораненого збільшена частота пульсу (більше ніж 120 ударів за хвилину). Пульс також може бути ниткоподібним (частий і ледве відчутний). Можливі порушення ритму дихання. З'являються липкий холодний піт, синюшність кінцівок, губ, блідість шкіри, тремтіння рук, сонливість, безучасність, спрага, потемніння в очах, затьмарення свідомості, позіхання, нудота та блювота.

Визначити, чи є кровотеча життєзагрозливою, не завжди можливо. Особливо якщо пораненого переміщували, тому неможливо оцінити кількість крові, яка витекла з рани. Необхідно також пам'ятати, що поранений може перебувати у стані збудження і заперечувати або применшувати тяжкість свого стану через початкову стадію травматичного шоку. Крім того, у деяких випадках при важких травмах кровотеча припиняється через інтенсивний спазм судин. Тому в разі наявності хоча б найменших сумнівів щодо ступеня крововтрати будь-яку кровотечу слід розглядати як стан, що вимагає негайної допомоги.
◄ НАДАННЯ ДОМЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ В ЗОНІ ТАКТИЧНИХ УМОВ (TFC, TACTICAL FIELD CARE) ►
У зоні тактичних умов поранений солдат перебуває за укриттям. Об'єм домедичної допомоги в цій зоні спрямований на більш глибоку оцінку і лікування потерпілого. Поранений і рятувальник перебувають у дещо менш небезпечній ситуації, умови більш підходять для швидкої оцінки і надання допомоги.

Слід пам'ятати, що поранений і непритомний може опритомніти в будь-який момент і неадекватно оцінити ситуацію. Він може вирішити, що його захопили вороги і кудись несуть, тому може спробувати чинити опір, битися, застосовувати всю доступну зброю. Тому важливо за першої ж можливості роззброїти непритомного пораненого.

Алгоритм надання допомоги в зоні тактичних умов є таким:

1. Перевірити реакцію пораненого на подразники (свідомість - голос - біль - відсутність реакції), а також наявність дихання та пульсу на сонній артерії.

2. Якщо реакції немає, слід вважати пораненого мертвим та допомоги не надавати.

3. Перевірити накладений джгут (турнікет) і визначити потребу в ньому.

4. Якщо є потреба в джгуті (турнікеті), а кровотеча продовжується, то слід затягнути джгут (турнікет) сильніше. Також потрібно вказати час накладання джгута (турнікета).

5. Оглянути пораненого на наявність інших видимих кровотеч (особливо з кінцівок та шиї) та зупинити їх. Це зручно робити складеними "граблями" пальцями, якими слід промацати всю поверхню кінцівок на предмет "провалів" у м'які тканини, груди і спину обмацують під бронежилетом на предмет наявності крові.

6. Перевірити грудну клітку на поранення, особливо пахвові та надключичні ділянки.

7. Якщо поранення грудної клітки є, закрити всі рани герметичною пов'язкою. Недотримання цієї вимоги може призвести до відкритого пневмотораксу в пораненого.

Пневмоторакс відкритий - це явище, яке спостерігається при пораненнях грудної клітки, коли плевральна порожнина (невеликий простір у вигляді щілини, розташований між легенями та внутрішньою поверхнею грудної клітки) розгерметизовується і в ній створюється тиск, рівний атмосферному, а не нижчий від нього, як повинно бути. Як наслідок, легені спадаються, не насичують кров киснем і до того ж тиснуть на серце. Порушується дихання і серцебиття зі смертельними наслідками. Щоб уникнути цього, потрібно знайти ранові канали на грудях/спині і загерметизувати їх спеціальним пластирем або підручними засобами (скотчем, просто плівкою тощо). Іноді пневмоторакс буває закритим, наприклад унаслідок сильного удару або впливу вибухової хвилі. У такому випадку немає ранових каналів на грудній клітці, але спостерігаються інші симптоми.
Мал. 93. Стабільне положення
Симптомами пневмотораксу є: больові відчуття під час вдиху; часте "собаче" дихання; посиніння артерій на шиї; хрипи при диханні.

8. Якщо поранений без свідомості, або з травмою обличчя, або з опіками, то потрібно забезпечити прохідність дихальних шляхів постановкою назофарингіального повітроводу.

9. Провести повний огляд пораненого (з голови до п'ят) та виявити інші поранення. Якщо вони є, то необхідно накласти пов'язки.

10. Затампонувати рану на кінцівці, накласти тиснучу пов'язку, послабити джгут (турнікет).

11. Якщо кровотеча відновилась, то необхідно затягни джгут (турнікет) знову.

12. Ввести знеболювальний та антибактеріальний засоби.

13. Знерухомити переломи і поранені кінцівки, зафіксувавши два суміжних суглоби.

14. Покласти пораненого у стабільне положення (мал. 93). Воно дозволяє крові, слизу і блювотним масам витікати з рота пораненого, не перекриваючи дихальні шляхи. Воно також не дає язику запасти і перекрити доступ повітря.

◄ ЗАГАЛЬНІ ПРИЧИНИ ЗМІНИ СТАНУ СВІДОМОСТІ ►
Стан свідомості людини може перебувати у двох формах - нормальний (звичайний) стан свідомості та змінений.

Нормальний стан свідомості людина має у стані неспання і сприймає себе та світ звичайно, нормально, як більшість людей.

Змінений стан свідомості (ЗСС) - це такий її стан, за якого людина сприймає світ і себе незвичним способом. Її сприйняття себе і світу змінене порівняно зі сприйняттям, що має місце при нормальному стані свідомості.

У ЗСС настають якісні зміни в суб'єктивних переживаннях або в психологічному функціонуванні особи, що усвідомлюються самою людиною або відзначаються спостерігачами.

Алкогольне сп'яніння - типовий ЗСС.

Під час перебування у ЗСС у людини можуть змінюватись візуальні, тактильні, часові та інші сприйняття себе та світу. Як результат у неї виникатимуть викривлення уявлення зовнішньої реальності або усвідомлення себе у вигляді галюцинацій чи ілюзій. Тобто вона бачитиме, відчуватиме на дотик, сприйматиме часові характеристики навколишнього світу тощо не так, як за нормального стану свідомості.

Встановлено, що короткочасні переживання ЗСС є характерною властивістю свідомості та психіки здорових людей. ЗСС являють собою одну з головних потреб людини (сон).

Причини виникнення ЗСС досить різноманітні, і перелічити їх нема жодної можливості. Це завдання ускладнюється ще й тим, що на сьогодні нема традиційної та загальноприйнятої класифікації ЗСС. За таких умов наведемо класифікацію американського психіатра Людвіга Арнольда, який у ній наводить деякі причини виникнення ЗСС:

Цілком очевидно, що ЗСС можуть виникати у військовослужбовців при пораненнях через наявність больового шоку, втрату крові тощо.
◄ ПРОНИКАЮЧІ ПОРАНЕННЯ ГРУДЕЙ. НАПРУЖЕНИЙ ПНЕВМОТОРАКС. ВИКОРИСТАННЯ ГЕРМЕТИЗУЮЧИХ (ОКЛЮЗІЙНИХ) НАКЛЕЙОК. ПОРАНЕННЯ ЛЕГЕНЬ ►
Проникаюче поранення - це таке поранення, за якого рановий канал з'єднується з якою-небудь порожниною організму.

Проникаючі поранення грудної клітки характеризуються з'єднанням плевральної порожнини із зовнішнім середовищем.

Виникають такі поранення в результаті ушкодження холодною або вогнепальною зброєю, під час падіння на гострі предмети. Вони небезпечні можливістю надходження повітря в плевральну порожнину і спаданням легені (див. вище), ушкодженням судин грудної стінки та внутрішніх органів, а також розвитком гнійних ускладнень.

Ознакою проникаючого поранення є поява специфічного звуку (присмоктуючий звук), який збігається з дихальними рухами пораненого.

Серед причин швидкої загибелі таких поранених перше місце займає дихальна недостатність, друге - кровотеча.

Небезпечною причиною дихальної недостатності під час проникаючих поранень грудної клітки є напружений (клапанний) пневмоторакс.

Напружений пневмоторакс розвивається тоді, коли можливе надходження повітря в плевральну порожнину, але неможливий вихід з неї (рана "працює" як односторонній клапан). У результаті повітря накопичується і стискає легеню (мал. 94), порушується процес дихання, страждає також і серце через його зміщення.
Мал. 94. Пневмоторакс
Перша допомога при відкритому (рановий канал), у тому числі і напруженому, пневмотораксі полягає в тому, що відкритий пневмоторакс потрібно перевести в закритий шляхом накладання герметизуючих (оклюзійних) наклейок. Оклюзійні наклейки повинні бути в медичній аптечці бійця.

У разі коли через рану всмоктується повітря, на неї краще наклеювати оклюзійну наклейку з клапаном односторонньої дії.

Клапан забезпечує виведення повітря з плевральної порожнини і не впускає повітря всередину.

Клапан приводиться в дію зняттям спеціального ковпачка, яким можна його ж і герметизувати, перетворивши наклейку в звичайну герметичну.

Клапан має конструкцію, яка запобігає зовнішньому блокуванню повітряних каналів, наприклад, ковдрою, одягом або спорядженням (мал. 95).
Мал. 95. Приклади комерційно доступних герметичних пластирів для грудного відділу
Медики для зменшення тиску в плевральній порожнині при пневмотораксі, у тому числі і при напруженому, можуть робити голкову декомпресію грудної клітки або ж уводять плевральну дренажну трубку.

При проникаючому пораненні грудної клітки поранення можуть дістати легені. Ознаками пошкодження легені є кровохаркання, вихід бульбашок газу через рану та наявність підшкірної емфіземи, болі у грудях під час дихання, задишка та інші ознаки дихальної недостатності, симптоми крововтрати при значній внутрішньоплевральній або внутрішньобронхіальній кровотечі. Залежно від характеру та локалізації поранення бронхолегеневих структур звичайно виникає пневмо-, гемоторакс.
Потрібно пам'ятати, що при проникаючих пораненнях грудної клітки не слід витягувати сторонні тіла, які знаходяться в рані. Видаляти можна тільки тіла, які вільно лежать у ній. ◄ ТАКТИЧНО ЗНАЧУЩІ ОЗНАКИ ШОКУ В ПОРАНЕНИХ ►
У деяких поранених на полі бою розвивається грізне ускладнення, що називається травматичним шоком, яке разом з крововтратою є однією з головних причин смерті поранених. Під травматичним шоком будемо розуміти особливий стан, що розвивається у зв'язку з травмою (пошкодженням) і характеризується пригніченням усіх життєвих функцій організму.

Незважаючи на виняткову важливість у механізмі виникнення і розвитку травматичного шоку крововтрати, не слід ототожнювати травматичний і геморагічний шок. При важких механічних пошкодженнях до патологічного впливу крововтрати неминуче приєднується негативний вплив нервово-больової імпульсації та інших факторів, що робить стан травматичного шоку завжди більш важким у порівнянні з "чистою" крововтратою в еквівалентному обсязі.

Травматичний шок зазвичай проходить у своєму розвитку дві фази - еректильну та торпідну.

Еректильна фаза виникає в момент травмування. У деяких випадках перша фаза може бути відсутня або тривати дуже короткий проміжок часу (кілька хвилин). Поранений у цій фазі відчуває біль та сповіщає про нього криком, стогоном, словами, мімікою, жестами. У першій, еректильній фазі шоку поранений збуджений, наляканий та тривожний. Інколи буває агресивним. Він може метатися, кричати від болю, стогнати, плакати, скаржитися на біль, просити знеболювальні препарати.

У торпідній фазі шоку поранений здебільшого перестає кричати, стогнати, плакати, метатися від болю, нічого не просить та не вимагає.

Залежно від тяжкості перебігу торпідна фаза травматичного шоку поділяється на чотири ступені.

Ознаками геморагічного шоку є:

Вищенаведені ознаки травматичного та геморагічного шоку є клінічними. На полі бою їх можна визначити лише частково. До тактично значущих ознак геморагічного шоку належать порушення свідомості без наявної черепно-мозкової травми і/або слабкий чи відсутній пульс на променевій артерії.
◄ НАДАННЯ ДОМЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ПРИ ПЕРЕЛОМАХ, ОПІКАХ, ВІДМОРОЖЕННЯХ, ПРОНИКАЮЧОМУ ПОРАНЕННІ ОКА. НАКЛАДАННЯ ШИН ►
Переломом називається порушення цілісності кістки, що виникає під впливом зовнішньої травми або внаслідок хворобливих змін кістки, що супроводжуються зазвичай пошкодженням м'яких тканин (м'язів, кровоносних судин, сухожиль, нервів).

Переломи кісток бувають відкриті і закриті.

Переломи, що супроводжуються порушенням шкірних покривів, називаються відкритими. При відкритих переломах є рани і кровотечі. Переломи без порушення цілості шкірних покривів називаються закритими. Відкритий перелом небезпечний проникненням мікробів у глибину рани.

Переломи можуть бути: повні (при яких кістка переламана повністю) і неповні, коли є тільки надлом або її травма.

До ознак перелому кісток кінцівки належать:

Перелом кісток - важка травма. Гострі кінці кісткових уламків можуть пошкодити великі кровоносні судини і нерви, що призводить до тяжких наслідків. Переломи великих кісток можуть привести потерпілого до шоку і смерті.

Надавати допомогу пораненому з переломами кісток, а також переносити або відтягувати його необхідно обережно, бо гострі кісткові уламки можуть пошкодити кровоносні судини і викликати сильну кровотечу або проткнути шкіру, перетворивши закритий перелом у відкритий (важчий). Крім того, різкий біль при необережному перенесення (евакуації) може викликати шок у пораненого.

Щоб цього не сталося, потрібно ввести пораненому знеболювальний засіб зі шприц-тюбика, а потім для знерухомлення (іммобілізації) кісткових уламків накласти на пошкоджену кінцівку шину. При закритому переломі шину накладають поверх одягу. При відкритому переломі спочатку накладають на рану стерильну пов'язку (для цього в місці перелому розрізають або обережно знімають одяг), а потім уже шину. При відкритому переломі і сильно забрудненій рані необхідно дати пораненому антибіотики, що запобігають зараженню рани.

Найважливішим моментом у наданні першої допомоги пораненим при переломах кісток є: іммобілізація кінцівок (створення нерухомості кісткових уламків). Це є профілактичним заходом проти ускладнень, які можуть виникнути при транспортуванні пораненого. Для цього використовують табельні засоби іммобілізації (шини, виготовлені з різних матеріалів) та підручні матеріали (дошки, фанера, пучок прутів тощо, мал. 96). Для закріплення шини в бойовій обстановці використовують носові хустинки, шарфи, ремені, мотузки тощо.

За відсутності шин або підручних матеріалів при переломі руки потрібно її щільно прибинтувати до тулуба (згинаючи в ліктьовому суглобі під прямим кутом), а при переломах ноги пошкоджену ногу прив'язати до здорової (мал. 97).
Мал. 96. Засоби іммобілізації Мал. 97. Іммобілізація при переломах ніг методом "нога до ноги": а - проста іммобілізація; б - іммобілізація з легким витягуванням
При накладанні шин потрібно пам'ятати таке:

1. При відкритому переломі і наявності кровотечі, перш ніж накласти шину, необхідно зупинити кровотечу за допомогою джгута (турнікета) і накласти на рану асептичну пов'язку, використовуючи для цього індивідуальний перев'язувальний пакет.

2. Шина повинна бути такої довжини, щоб можна було захопити і створити нерухомість у двох сусідніх суглобах нижче і вище місця перелому кістки, а при переломі стегна - у трьох суглобах (тазостегновому, колінному і гомілковостопному).

3. Якщо довжина шини недостатня, то потрібно зв'язати кілька шин.

4. Шину зазвичай потрібно накладати поверх одягу і взуття.

5. Шини, як правило, накладають з обох сторін кінцівки - внутрішньої і зовнішньої. При переломі стегна шину накладають із зовнішньої його сторони від пахви до п'яти (мал. 98), а з внутрішньої сторони - від паху до п'яти.

6. Для попередження виникнення болю і змертвіння тканин у місцях кісткових виступів під шину підкладають м'який матеріал (вату, клоччя, мох тощо).

7. Шину прибинтовують до кінцівки.

Мал. 98. Накладання шини при переломі стегна Мал. 99. Накладання шини з підручних засобів при переломі плеча
При закритих переломах потрібно:

ввести пораненому знеболювальний засіб зі шприц-тюбика;

накласти шину на пошкоджену кінцівку.

При відкритих переломах треба:

Наведені вище правила накладання шин та способи іммобілізації без їх використання є загальними. Ознайомитися з іншими способами іммобілізації, які використовуються залежно від місця переломів кісток та інших факторів, можна, наприклад, у "Стандарті підготовки І-СТ-3. Підготовка військовослужбовця з тактичної медицини", який також розміщено в мережі Інтернет.
Опік - це ушкодження тканин живого організму, викликане місцевою дією високої температури, електроструму, хімічних речовин або радіоактивних випромінювань.
Залежно від причини, що викликала опік, їх (опіки) поділяють на:

термічні - виникають у результаті дії високої температури - опік полум'ям, окропом, світловим випромінюванням ядерного вибуху, а також запалювальними речовинами типу "напалм", фосфором тощо;

хімічні - виникають у результаті впливу кислот, лугів та інших агресивних рідин.

Залежно від тривалості та інтенсивності впливу того чи іншого чинника, що викликає опік, виникають опіки різного ступеня тяжкості.

Опіки І і II ступеня належать до поверхневих і заживають самостійно через два тижні. Опіки III і IV ступеня, як правило, вимагають тривалого хірургічного лікування. У результаті опіків III і IV ступенів в організмі розвивається опікова хвороба. Її тяжкість залежить від глибини і площі опіку.

Поверхневі опіки небезпечні для життя потерпілого при площі ураження шкіри понад 50 % поверхні тіла, глибокі можуть призвести до загибелі постраждалого при площі значно меншій - 15-20 %.

Небезпека опіку полягає в порушенні найважливішої функції шкіри - бар'єрної, тобто тієї, що захищає організм від проникнення мікробів, які у великій кількості знаходяться на поверхні тіла людини.

Раннє і правильне надання першої допомоги при опіках значною мірою визначає результат подальшого лікування. Перш за все, слід припинити дію вражаючого чинника.

Для гасіння полум'я на людині необхідно:

Обережно видалити тліючий або обгорілий одяг, шматочки фосфору, що палає на тілі. Уривки обпаленого одягу, які прилипли до шкіри, і бульбашки не видаляють.

Обпечену ділянку слід охолодити (холодною водою, льодом, снігом). Якщо опіки отримані агресивними рідинами, їх потрібно довго обмивати проточною водою.

На обпалені поверхні накладається стерильна пов'язка з пакета перев'язувального індивідуального (див. Розділ 3). При опіках фосфором пов'язка повинна бути рясно змочена водою. При великих ураженнях слід укутати потерпілого стерильним або чистим випрасуваним простирадлом, укрити ковдрою, напоїти гарячим чаєм і швидше доставити в лікувальний заклад. З метою зменшення больових відчуттів при важких опіках слід застосовувати внутрішньом'язове введення знеболювальної речовини зі шприц-тюбика індивідуальної аптечки.

У разі зараження опікової поверхні радіоактивними чи отруйними речовинами для першої допомоги терміново повинен бути використаний індивідуальний протихімічний пакет (див. Розділ 3).
Відмороження - це пошкодження тканин тіла в результаті впливу холоду. Виникненню відморожень сприяють: вологе повітря, вітер, вогке і тісне взуття, пітливість ніг, тривале нерухоме положення, погане харчування, крововтрата.
Відмороженню найчастіше піддаються периферичні частини тіла: кінцівки, ніс, вуха. Іноді потерпілий може і не помітити відмороження, тому треба стежити один за одним.

При відмороженні пальців, вух, носа після початкового почуття холоду часто відчувається невеликий біль і поколювання. Якщо придивитися уважно, то можна помітити, як шкіра, спочатку червона, на цих місцях поступово блідне. Це збліднення поступово збільшується, і, нарешті, відморожена частина тіла стає білою. У цей момент потерпілий уже не відчуває ніякого болю і навіть дотику до відмороженої ділянки. Якщо зблідлу від холоду руку або ногу відразу зігріти, то зазвичай ніяких серйозних наслідків не спостерігається. Відморожена кінцівка після зігрівання злегка набрякає і через 3-4 дні набуває звичайного вигляду. Інший результат буде, якщо збліднення тримається годинами або навіть днями. Тоді після зігрівання на шкірі відмороженої кінцівки з'являються бульбашки і подекуди починається омертвіння.

При тривалій дії вогкості ознаки відмороження можуть бути іншими. У цих випадках спостерігаються набряклість і болі; іноді набряклості не буває і про небезпеку відмороження сигналізує тільки наполегливий біль у ногах. Таким чином, у холодну і сиру погоду необхідно звертати особливу увагу на біль у ногах. Якщо з'явилися болі і шкіра зблідла або стала синьою, якщо чоботи стають тісними від того, що набрякають ноги, або відчувається оніміння в ногах, потрібно негайно звернутися за медичною допомогою.

Небезпека відмороження значно збільшується при температурі повітря нижче ніж -10 °С та сильному вітрі.

За глибиною ураження розрізняють чотири ступені відмороження:

Перша допомога потерпілому з відмороженням має на меті відновити порушений кровообіг у відмороженій ділянці тіла, зігріти його і захистити від інфекції.

При перших ознаках відмороження уражену ділянку необхідно акуратно розтерти чистою теплою рукою або рукавицею, поки шкіра не почервоніє. Не можна розтирати відморожене місце снігом. Після цього необхідно тепло укутати відморожене місце і вжити всіх заходів, які запобігають повторному охолодженню.

При різкому побілінні і задубінні пальців їх необхідно терміново зігріти в теплій воді. Якщо дозволяють умови, відморожену кінцівку треба зігріти в теплій воді з температурою 19-20 °С, поступово протягом 30 хв.

При відсутності такої можливості на стопу або кисть накладають товсту пов'язку, для чого використовують індивідуальний перев'язувальний пакет, медичну накидку і будь-які підручні засоби. Потерпілому дають гарячий солодкий чай.

Якщо відмороження виявлено пізно і вже з'явились бульбашки або посиніння пальців, то, не розтираючи шкіри і не розкриваючи бульбашок, накладають пов'язку з індивідуального перев'язувального пакета.

Постраждалого необхідно помістити в тепле приміщення (якщо є така можливість), дати йому гарячий чай, їжу. Розтирати снігом не можна, оскільки це ще більше охолоджує шкіру і викликає подряпини, через які може проникнути інфекція. З появою пухирів масаж робити не можна, потрібно обережно обмити шкіру спиртом, накласти асептичну пов'язку і товстий шар вати.

Щоб уберегтись від відмороження, головна увага має бути спрямована на те, щоб попередити переохолодження.

Крім дотримання правил догляду за взуттям, треба запобігати пітливості ніг. При пітливості, грибкових захворюваннях, потертості ніг необхідно особливо ретельно дотримуватися правил особистої гігієни, щодня міняти шкарпетки. На привалах, ночівлях, в укриттях рекомендується знімати хоча б взуття. Уважно потрібно стежити за ногами і в сухі морозні дні. Змазування обличчя жирами недоцільне, тому що жир погано захищає від дії холоду і, розкладаючись, забруднює і подразнює шкіру. Треба періодично ворушити пальцями і стопами, а на привалах сходити з машин і робити пробіжки. Усі запобіжні заходи слід застосовувати заздалегідь, не чекаючи появи перших ознак відмороження.

При проникаючому пораненні ока:

Під час ведення бойових дій також трапляються проникаючі поранення очей. Якщо очі бійця не захищені окулярами, вони можуть бути зачеплені різними осколками, наприклад, крихтами цегли, бетону, що розлітаються від попадання куль, або іншими твердими тілами.

Якщо виявлена або підозрюється проникаюча травма ока, необхідно:

Слід також пам'ятати, що солдат, перебуваючи в шоковому стані, може машинально потягнутися, щоб помацати поранене око, що може зашкодити рані. Також, якщо евакуація буде проводитися в жорстких умовах, - можливі додаткові пошкодження рани через тряску або випадкові рухи (удари).
Мал. 100. Військовий з жорстким щитком для захисту ока
Жорсткий щиток (мал. 100) застосовується для запобігання цим випадковостям і є засобом першої допомоги для захисту очей при проникаючих пораненнях.
◄ ЗАГАЛЬНОВІЙСЬКОВИЙ НАБІР ПІГУЛОК ►
Наказом Міністерства охорони здоров'я України (МОЗ) встановлено такий набір пігулок, які повинні бути в складі аптечок медичних загальновійськових індивідуальних:

Залежно від особливостей виконуваного завдання, рівня підготовки військовослужбовця та ймовірності потенційних уражень радіологічною, хімічною чи біологічною зброєю цей перелік може бути доповнено додатковими лікарськими засобами.

Парацетамол (фармакотерапевтична група: аналгетики та антипіретики) застосовується при:

інфекційно-запальних захворюваннях, які супроводжуються підвищенням температури тіла (ГРЗ, грип);

больовому синдромі слабкої та помірної інтенсивності різноманітного генезу, у тому числі головний біль, зубний біль, невралгія, біль при травмах, опіках, міалгія (біль у м'язах).

Мелоксикам (нестероїдний протизапальний та протиревматичний засіб) застосовується в терапії запальних та дегенаративних захворювань суглобів, які супроводжуються інтенсивним больовим синдромом, таких як ревматоїдні артрити, гострі артрити, хронічні поліартрити, анкілозуючий спондиліт. Також препарат застосовується для усунення болю при остеохондрозі та радикуліті.

В умовах бойових дій парацетамол та мелоксикам використовується для знеболення при пораненнях у разі слабкого або помірного болю, коли поранений може вести бойові дії (парацетамол по дві пігулки кожні 8 год; мелоксикам 7,5 мг по дві пігулки один раз на добу).

Ципрофлоксацин (антибактеріальний засіб) застосовується при інфекціях дихальних шляхів, шлунково-кишкового тракту, жовчовивідних шляхів, сечовивідних шляхів, інфекційно-запальних захворюваннях черевної порожнини і органів малого таза, кісток, суглобів, шкіри; септицемії; тяжких інфекціях вуха, горла і носа, які спричинені чутливими до ципрофлоксацину мікроорганізмами.

В умовах бойових дій цей антибіотик приймають у разі наявності відкритих ран.
Формуємо компетентності Знайдіть на сайті Верховної Ради України чинну редакцію наказу МОЗ від 05.01.2017 р. № 6 та ознайомтеся з переліком лікарських засобів і медичних виробів, які повинні бути у складі наплічника медичного загальновійськового санітара та наплічника медичного загальновійськового санітарного інструктора. ◄ ПОПЕРЕДЖЕННЯ ГІПОТЕРМІЇ ТА ВИЯВЛЕННЯ ОЗНАК ЧЕРЕПНО-МОЗКОВОЇ ТРАВМИ ►
Для попередження гіпотермії потрібно:
Мал. 101. Пораненого загорнуто в ковдри в холодну погоду Черепно-мозкова травма (ЧМТ) - це комплекс контактних ушкоджень (м'яких тканин обличчя і голови, кісток черепа і лицьового скелета) і внутрішньочерепних ушкоджень (ушкоджень речовини головного мозку і його оболонок), що мають єдиний механізм і давність утворення.
Розрізняють закриті та відкриті черепно-мозкові травми (ЗЧМТ, ВЧМТ).

До закритої черепно-мозкової травми (ЗЧМТ) належать травми, при яких відсутні порушення цілісності шкірних покривів голови або наявні поверхневі рани м'яких тканин без пошкодження апоневрозу. Переломи кісток склепіння черепа, без пошкодження м'яких тканин і апоневрозу, належать до закритої травми черепа.

До відкритої черепно-мозкової травми (ВЧМТ) належать травми, при яких поранення м'яких тканин покривів черепа супроводжуються пошкодженням кісток черепа та значними пошкодженнями апоневрозу (обширні скальповані рани).

За наявності пошкодженої твердої мозкової оболонки ВЧМТ називається проникаючою, а за відсутності - непроникаючою.

Ознаками ЧМТ є: порушення свідомості, головний біль, нудота, блювання, психомоторне збудження, загальні та фокальні епінапади, загальмованість, загальна слабкість, підвищена подразливість на світло і шум, менінгеальні знаки (ригідність потиличних м'язів, симптоми Керніга, Брудзинського). Надзвичайно характерними для ЧМТ є втрата свідомості після травми та наявність амнезії.
Формуємо компетентності Користуючись додатковими джерелами інформації, підготуйте розповідь про менінгеальні знаки (ригідність потиличних м'язів, симптоми Керніга, Брудзинського) внаслідок ЧМТ. ◄ ПІДГОТОВКА ДО ЕВАКУАЦІЇ. ДОКУМЕНТАЦІЯ ►
Бійці підрозділу мають організувати безпеку в місці евакуації та підготувати поранених для евакуації. Підготовка до евакуації пораненого включає такі дії:

Під час евакуації потрібно постійно стежити за всіма пораненими з проникаючими травмами грудної та/або черевної порожнини щодо можливого розвитку напруженого пневмотораксу, особливо якщо передбачається повітряна або наземна евакуація пересіченою місцевістю.

Слід постійно перевіряти можливість відновлення кровотечі з будь-якого поранення. Якщо таке трапилось, потрібно зупини кровотечу. Пораненого потрібно тримати в теплі. Усі свої дії слід записувати до відповідної форми.

Картка пораненого (може також називатися "Картка догляду за пораненим в бою" (мал. 102, 103)) заводиться для кожного пораненого на полі бою. Ця картка надає медперсоналу, що доглядає за пораненим під час евакуації, життєво важливу інформацію про пошкодження або хвороби пораненого, а також про все проведене лікування. Запис подій, що відбуваються, у картці може запобігти випадковому передозуванню медикаментів та звернути увагу медиків, що приймають пораненого, на необхідність будь-якого особливого догляду. Вона також дає можливість точно зафіксувати все вже проведене лікування.
Мал. 102. Медична картка пораненого на полі бою (лицевий бік) Мал. 103. Медична картка пораненого на полі бою (зворотний бік) ЗАПИТАННЯ ТА ЗАВДАННЯ ДЛЯ ПЕРЕВІРКИ ЗАСВОЄННЯ МАТЕРІАЛУ
1. Що розуміють під тактичною медициною?

2. Назвіть послідовність кроків при наданні допомоги пораненому за алгоритмом MARCH.

3. Які дії з нижченаведених слід виконати до переміщення пораненого з червоної у жовту зону?

4. Які існують основні способи витягання пораненого з поля бою?

5. Введення назофаренгіального повітроводу проводиться при:

6. Чому необхідно заклеювати проникаюче поранення грудей?

7. Чи можна при наданні домедичної допомоги при відкритому переломі пробувати вправити кістку на місце перед накладенням шини?

8. Назвіть тактично значущі ознаки травматичного шоку в поранених.

9. Розкажіть про надання домедичної допомоги при переломах, опіках, відмороженнях, проникаючому пораненні ока.
Формуємо компетентності 1. Спробуйте пояснити, з яких міркувань виходили, встановлюючи послідовність дій при наданні допомоги за алгоритмом МАRCH. 2. Користуючись додатковими джерелами інформації, з'ясуйте побічну дію пігулок, які входять до загальновійськової індивідуальної аптечки. Апоневроз - широка сухожильна пластинка, сформована зі щільних колагенових та еластичних волокон. Геморагічний шок - патологічний стан організму, який спричинений значним зменшенням об'єму циркулюючої крові (ОЦК) за рахунок кровотечі. Гемоторакс - скупчення крові в плевральній порожнині. Гіпотермія ( переохолодження) - стан організму, за якого температура тіла падає нижче, ніж потрібно для підтримки нормального обміну речовин та функціонування. Дефекація (лат. defecatio; синоніми: спорожнення прямої кишки, випорожнення) - процес виділення організмом калу з травного тракту (у людини - з прямої кишки) через анальний отвір. Інтубація трахеї - уведення особливої трубки в трахею з метою захисту дихальних шляхів пацієнта, що є одним із засобів для проведення механічної вентиляції легень, а також для анестезіологічного забезпечення. Кома - патологічний стан організму, що характеризується повною втратою свідомості, розладом життєво важливих функцій - кровообігу, дихання, обміну речовин, відсутністю рефлексів, реакції на подразники. Надчерепний апоневроз, або сухожильний шолом - апоневроз, розташований між шкірою і надкісницею, який покриває склепіння черепа. Підшкірна емфізема - скупчення повітря в підшкірній клітковині грудної стінки, яке розповсюджується на інші ділянки тіла. Сенсорна ізоляція - утримання організму в умовах виключення з його оточуючого середовища максимальної кількості подразників. Сугестія - психічне навіювання.
﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Надання допомоги пораненим в умовах бойових дій - Підручник з Захисту Вітчизни. 11 клас. Гнатюк - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
◄ ВСТУП ДО КУРСУ ТАКТИЧНОЇ МЕДИЦИНИ. ЕТАПИ НАДАННЯ ДОМЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ. ПОСЛІДОВНІСТЬ ДІЙ ЗА АЛГОРИТМОМ MARCH ► Приблизно 90 % смертельних випадків на полі бою трапляються до того, як пораненого буде доставлено до лікувального закладу. У багатьох випадках смерті не можна запобігти за допомогою медичного втручання (важка травма голови і політравма).

# data[].attributes.headline
12.09.2022 11 клас Дії солдата у складі бойових груп. Склад бойової групи (малі тактичні групи (до 8 чоловік).

# data[].attributes.subject
12.09.2022 11 клас Дії солдата у складі бойових груп. Склад бойової групи (малі тактичні групи (до 8 чоловік).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. 11 клас. Гнатюк - Нова програма
◄ ЗАВДАННЯ, ПРИЙОМИ І СПОСОБИ ДІЙ СОЛДАТА НА ПОЛІ БОЮ У СКЛАДІ БОЙОВОЇ ГРУПИ. СКЛАД БОЙОВОЇ ГРУПИ. РОЗПОДІЛ ОБОВ'ЯЗКІВ МІЖ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦЯМИ ТА ЇХ ВЗАЄМОДІЯ У БОЙОВІЙ ГРУПІ ►
Останнім часом практика ведення локальних збройних конфліктів засвідчила ефективність застосування в бою невеликих так званих бойових груп, які складаються з військовослужбовців різних військових спеціальностей.

Зазвичай у складі мотопіхотних та десантно-штурмових підрозділів створюються бойові групи у вигляді "двійок", "трійок" та більших груп. До складу цих груп входять різні військовослужбовці - автоматники, кулеметники, снайпери, гранатометники, сапери тощо.

Такі групи дозволяють створити більш гнучкий, розосереджений бойовий порядок, який краще використовувати для боротьби з дрібними групами ворога. Практика показала, що за належної підготовки й необхідного забезпечення вони можуть успішно діяти в наступі й обороні та в інших видах бойової діяльності.

Слід також розуміти, що створення бойових груп вступає у певне протиріччя з одним із основних принципів бою - зосередження сил і засобів на важливому напрямку. Однак бойові групи в основному використовуються не для прориву добре організованої оборони противника, а на напрямках, де противник подавлений і не чинить організованого опору, наприклад, у глибині оборони, під час дій у приміщеннях, у густому лісі тощо. Крім цього, використання бойових груп вимагає від командирів певної ініціативи й уміння керувати діями таких груп. Адже бій з використанням бойових груп став розпадатися на дрібні осередки, що ускладнює роботу командира взводу, роти і т. д. У такій ситуації зростає роль молодших командирів - командирів відділень, бойових груп, розрахунків тощо.

Робота командирів повинна бути спрямована на організацію взаємодії як усередині самих груп, так і між ними, а також з вогневими засобами, які підтримують бойові дії групи. Командиру слід роз'яснити кожній групі її місце в бойовому порядку взводу, роти, а також окреслити, яке завдання і яким способом вона повинна виконати, як слід взаємодіяти із сусідами, вогневими засобами, саперами тощо. Особлива увага приділяється знаходженню взаєморозуміння та взаємодопомоги в бойовій групі. Наприклад, у складі бойової "двійки" один військовослужбовець веде спостереження, інший (снайпер або кулеметник) діє як винищувач. Тобто спостерігач веде розвідку, цілевказування та корегування вогню в інтересах снайпера або кулеметника, які своїм вогнем уражають виявлені цілі.

Під час атаки бойова група (снайпер - кулеметник) може розташовуватися в центрі або на фланзі взводу й вести вогонь по вогневих точках противника, пересуваючися "стрибками" від одного рубежу до іншого. Вогонь ведеться у проміжках між підрозділами (якщо бойова група в центрі) або з флангу. Першочерговими цілями для бойової групи є снайпери, кулеметні, мінометні та гарматні розрахунки, зв'язкові тощо.

Інтервал між військовослужбовцями бойової групи по фронту - 5-6 кроків. Кожен стрілець може мати 2-3 вогневі позиції. Він здійснює кілька коротких черг з однієї позиції, а потім її змінює. Кожному солдату бойової групи призначаються сектори стрільби - основний та додатковий, які між стрільцями повинні перекриватися, створюючи зону суцільного вогню.

Висування до рубежу переходу в атаку і всі переміщення в бою здійснюються в межах візуальної видимості та на дальностях, які забезпечують взаємну підтримку вогнем.

Переміщення на полі бою потрібно здійснювати послідовно. Спочатку перший стрілець пересувається перебіжками під вогневим прикриттям інших військовослужбовців на відстань 50-100 м. Довжина перебіжки між проміжними зупинками залежить від місцевості й вогню противника і в середньому має бути 20-40 кроків. Після зайняття вказаного рубежу стрілець обладнує перед собою бруствер і готується для ведення вогню. Після переміщення першого стрільця під його вогневим прикриттям, а в разі переміщення "трійки" ще й третього військовослужбовця, на полі бою переміщується другий стрілець. Так поступово переміщується вся бойова група. Старший бойової групи через кожні 50-100 м уточнює бойову задачу стрільцям або ставить нову.

Кожна бойова група відділення повинна мати "кішки" для розмінування мін на розтяжках, а також мін, установлених на ґрунті без заглиблення та маскування, й уміти користуватися ними. Військовослужбовці бойової групи повинні ефективно застосовувати багнет-ніж для створення проходів у дротяних загородженнях противника, виведення з ладу ліній зв'язку і дій у рукопашному бою.

Як показує досвід, сигнали взаємодії у групі повинні бути простими, які добре запам'ятовуються.

На малюнку 35 зображено деякі приклади подачі сигналів.
Мал. 35. Приклади подачі сигналів
Кожен військовослужбовець, що входить до складу бойової групи, незалежно від спеціальності, повинен знати способи ведення розвідки, уміти замінити іншого військовослужбовця групи, добре знати тактику дій ворога.

Особливу складність становить виявлення снайперів противника, які ретельно маскуються. Для їх виявлення у складі "двійок" і "трійок" та більших груп доцільно мати спеціальних спостерігачів.
◄ БОЙОВІ ПОРЯДКИ ТА ЇХ ВИКОРИСТАННЯ ПІД ЧАС РУХУ ►
Бойові порядки бойової групи - це шикування бойової групи для ведення бою.

Розгляньмо кілька можливих бойових порядків бойової групи до восьми військовослужбовців.
Колона.
Бійці йдуть один за одним позаду передового (мал. 36). Відстань між військовими залежить від видимості або конкретної ситуації.
Мал. 36. Колона
Сектор вогню передового - 120 градусів перед ним.

Другий військовослужбовець відповідає за 90-градусний сектор зліва. Третій військовослужбовець відповідає за такий самий сектор справа, і так далі. Усі військовослужбовці, крім замикаючого, ділять сектори обстрілу в шаховому порядку. Замикаючий відповідає за 120-градусний сектор позаду.

Колона має ряд переваг:

спрощено передачу повідомлень між військовослужбовцями;

полегшує пересування, зменшує затрати сил і підвищує скритність;

розриви в колоні виникають рідко, а коли й виникають, їх не важко помітити.

Недоліком колони як бойового порядку є те, що він вразливий до засідок з флангу і не дозволяє вести вогонь з усіх видів зброї вперед. Через те що військовослужбовці йдуть один за одним, вести вогонь уперед без ризику вразити своїх може тільки передовий.
"Клин".
Цей порядок утворюється шляхом зміщення кожного військовослужбовця вліво та вправо від передового. Так утворюється бойовий порядок, який при вигляді зверху нагадує клин або букву "V" (мал. 37). "Клин" може використовуватися для фронтальної атаки.
Мал. 37. Клин
Сектор стрільби ведучого - 120-градусне поле огляду перед ним. Наступні два військовослужбовці розміщуються позаду ведучого й зміщені вліво та вправо. Вони контролюють 90-градусні сектори стрільби, які починаються прямо попереду них і покривають їх безпосередньо ліву чи праву сторони відповідно. У цьому бойовому порядку немає тилового сектора стрільби, тому що він застосовується для атаки.

"Клин" має такі переваги:

простий контроль руху вперед;

на "клин" важче влаштувати засідку з будь-яких напрямків;

увесь бойовий арсенал "клину" можна спрямувати по цілях, які розташовані попереду нього.

Недоліком "клину" є утруднена комунікація між військовослужбовцями. Іноді вони не можуть вчасно отримати інформацію про повороти бойового порядку, і тоді можуть утворюватися розриви.

Перед використанням того чи іншого бойового порядку командир має проінструктувати бійців про порядок перешикування в разі виявлення ворога.
ЗАПИТАННЯ ТА ЗАВДАННЯ ДЛЯ ПЕРЕВІРКИ ЗАСВОЄННЯ МАТЕРІАЛУ
1. Чим обумовлена поява тактики бойових груп?

2. Поміркуйте, від чого залежить побудова бойового порядку.
Формуємо компетентності Користуючись додатковими джерелами, з'ясуйте, які ще бойові порядки можуть використовувати бойові групи. Які їхні переваги та недоліки?
﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Дії солдата у складі бойових груп - Підручник з Захисту Вітчизни. 11 клас. Гнатюк - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
◄ ЗАВДАННЯ, ПРИЙОМИ І СПОСОБИ ДІЙ СОЛДАТА НА ПОЛІ БОЮ У СКЛАДІ БОЙОВОЇ ГРУПИ. СКЛАД БОЙОВОЇ ГРУПИ. РОЗПОДІЛ ОБОВ'ЯЗКІВ МІЖ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦЯМИ ТА ЇХ ВЗАЄМОДІЯ У БОЙОВІЙ ГРУПІ ► Останнім часом практика ведення локальних збройних конфліктів засвідчила ефективність застосування в бою невеликих так званих бойових груп, які складаються з військовослужбовців різних військових спеціальностей.

# data[].attributes.headline
07.09.2022 11 клас ВЕДЕННЯ ВОГНЮ З МІСЦЯ ПО НЕРУХОМИХ ЦІЛЯХ І ЦІЛЯХ, ЩО З'ЯВЛЯЮТЬСЯ

# data[].attributes.subject
07.09.2022 11 клас ВЕДЕННЯ ВОГНЮ З МІСЦЯ ПО НЕРУХОМИХ ЦІЛЯХ І ЦІЛЯХ, ЩО З'ЯВЛЯЮТЬСЯ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. 11 клас. Гнатюк - Нова програма
Шановні одинадцятикласники та одинадцятикласниці!
У минулому році ви розпочали вивчати предмет "Захист Вітчизни". В одинадцятому класі цей процес продовжиться.

У сучасних умовах життєдіяльності нашої держави важливість предмета "Захист Вітчизни" важко переоцінити. Це пов'язано з тим, що Україна перебуває в умовах агресії з боку Російської Федерації, яка проявилася в анексії Криму та окупації окремих районів Донецької та Луганської областей. Крім того, перед Україною, як і перед іншими країнами, постають загрози в екологічній, інформаційній сфері, сфері цивільного захисту тощо.

За таких обставин слід мати ґрунтовні знання та практичні навички з вогневої та тактичної підготовки. Потрібно впевнено орієнтуватися в питаннях цивільного захисту у випадку виникнення різного роду надзвичайних ситуацій. Необхідно вміти надавати домедичну допомогу потерпілим в умовах мирного часу та пораненим під час ведення бойових дій.

Підручник стане вашим помічником на шляху опанування необхідних знань.

Він складається з чотирьох розділів:

Розділ 1 - Вогнева підготовка;

Розділ 2 - Тактична підготовка;

Розділ 3 - Основи цивільного захисту;

Розділ 4 - Домедична допомога.

Користуючись підручником, уважно читайте навчальний матеріал, виконуйте всі завдання до нього. Опрацьовуйте матеріал, поданий у "Словнику термінів", рубрику "Для тих, хто хоче знати більше", що містить цікаві відомості з тем, які вивчаєте.

Зверніть особливу увагу на рубрику "Формуємо компетентності". Виконуючи її завдання, ви:

Для тих, хто хоче в майбутньому пов'язати своє життя із професією захисника Вітчизни, у кінці підручника вміщено перелік військових закладів вищої освіти України.
Успіхів вам у вивченні предмета "Захист Вітчизни". ◄ ОСНОВНІ ЗАХОДИ БЕЗПЕКИ ПРИ ПРОВЕДЕННІ СТРІЛЬБ У ТИРІ ТА НА ВІЙСЬКОВОМУ СТРІЛЬБИЩІ ► Чітке та беззастережне дотримання заходів безпеки під час проведення стрільб є запорукою збереження життя та здоров'я учнів. Заходи безпеки під час проведення стрільб у стрілецькому тирі
До навчальних стрільб у стрілецькому тирі допускаються учні, які:

пройшли інструктаж з вимог безпеки під час стрільб;

склали заліки на знання вимог безпеки, результати яких зафіксовано в журналі;

знають матеріальну частину зброї та можуть нею користуватися.

Без дозволу керівника стрільб учням заборонено:

заходити до приміщення тиру;

брати до рук зброю;

виносити боєприпаси та зброю з приміщення тиру;

заряджати та розряджати зброю;

проводити підготовку до стрільби (прицілюватися);

проводити стрільбу.

Учням забороняється:

спрямовувати зброю вбік від мішеней, наводити її на людей;

брати зброю чи підходити до неї без команди керівника стрільб.

Учні повинні:

чітко та беззаперечно виконувати команди керівника стрільб;

доповідати керівнику стрільб про отримання набоїв;

самостійно заряджати зброю за командою керівника "Заряджай"";

вести вогонь по мішенях тільки після команди керівника "По мішенях - вогонь!";

після закінчення стрільби доповісти керівнику стрільб;

ознайомитися з результатами стрільби та провести їх аналіз.

Заходи безпеки під час проведення стрільб на військовому стрільбищі
На кожній директрисі (військовому стрільбищі), з урахуванням особливостей та місцевих умов, розробляється і вивішується на командному пункті та на дільничних пунктах управління інструкція з вимог безпеки, яку повинен твердо знати особовий склад підрозділів, що виводяться на стрільбу.

* Учні, які не засвоїли правил та вимог безпеки, до стрільби та її обслуговування не допускаються.

* Кожний учень повинен беззаперечно та точно виконувати всі правила й вимоги безпеки під час стрільби.

* Для забезпечення безпеки перед кожною стрільбою виставляється оточення.

* Пересування на полігоні дозволяється лише по дорогах та в районах, які позначив начальник полігона.

* Забороняється заходити (заїжджати) на ділянки, де є снаряди, міни, бомби, вибухові речовини. Ці ділянки є забороненими зонами з відповідними попереджувальними написами.

* Забороняється торкатися снарядів, мін, бомб, вибухових речовин, які не розірвалися, та предметів імітаційного обладнання. Кожний снаряд, міну, бомбу, заряд вибухової речовини, що не розірвалися, відразу ж після виявлення потрібно позначити покажчиком з попереджувальним написом та повідомити начальника полігона.

* З метою контролю за безпекою стрільби та діями учнів, що стріляють, а також своєчасного попередження про появу людей, тварин і транспортних засобів на мішеневих полях або в небезпечних зонах місцевості тощо організовується спостереження. Спостерігачі забезпечуються оптичними приладами (біноклями, стереотрубами) та планшетами. Кількість спостерігачів визначається керівником стрільби на ділянці для надійного забезпечення спостереження.

Дозвіл на відкриття вогню на директрисі (військовому стрільбищі, вогневому містечку) дає старший керівник стрільби. Ведення вогню дозволяється тільки після підняття на всіх ділянках та командному пункті червоних прапорів (відкриття червоних півкіл візуального сигнального пристрою (ВСП, мал. 1).
Мал. 1. Візуальний сигнальний пристрій Стрільба негайно припиняється за командою керівника або самостійно кожним стрільцем у разі:
Для негайного припинення вогню тими, хто стріляє, подається сигнал "Відбій", а також подається команда: "Стій! Припинити вогонь!" та виставляється білий прапор (ВСП з білими півколами, ліхтар) замість червоного. За командою "Стій! Припинити вогонь!" ті, хто стріляє, припиняють вогонь. Зброю розряджають.

Зброю дозволяється заряджати тільки на рубежі відкриття вогню.
Категорично забороняється:

заряджати зброю бойовими та холостими набоями до сигналу "Вогонь!"" (команди керівника, командира);

направляти зброю на людей, у бік або в тил стрільбища, незалежно від того, заряджена вона чи ні;

відкривати та вести вогонь: з несправної зброї, несправними боєприпасами; за межі небезпечних напрямків стрільби; при піднятому білому прапорі на командному (дільничному) пункті та укриттях (бліндажах); по бліндажах, незалежно від того, перебувають у них люди чи ні, а також по інших спорудах (вишках, тригонометричних пунктах та декоративному обладнанню); у разі втрати зв'язку з керівником стрільби;

залишати будь-де заряджену зброю або передавати її іншим особам; залишати на вогневій позиції (місці для стрільби) індивідуальну зброю без команди керівника стрільби.

◄ ОРГАНІЗАЦІЯ І ПОРЯДОК ПРОВЕДЕННЯ СТРІЛЬБИ З АВТОМАТА ►
Під час проведення стрільб слід дотримуватися такого порядку: командир взводу наказує командиру відділення, яке буде стріляти, поставити бойове завдання підлеглим та одержати на пункті боєпостачання боєприпаси на чергову зміну стрільців.

Боєприпаси видаються тим, хто стріляє, поштучно за відомістю або у споряджених магазинах. Якщо необхідно, боєприпаси можуть видаватися їх роздавачами у вихідному положенні.

Учні, які отримали боєприпаси поштучно, оглядають їх, споряджають набоями магазини, вкладають магазини в сумки і під керівництвом командира відділення (старшого зміни) прямують на вихідне положення, яке розміщене не ближче ніж за 10 м від вогневого рубежу.

Після прибуття зміни на вихідне положення керівник стрільб уточнює кожному учаснику стрільби порядок виконання вправи (вогневу позицію, місце і положення для стрільби, сектор стрільби, черговість стрільби, заходи безпеки).

Переконавшись у готовності зміни й дільниці до стрільби, керівник наказує підняти на дільничному пункті управління червоний прапор і доповідає про готовність до стрільби старшому керівникові стрільб.

За командою керівника стрільб "На вогневий рубіж вперед!"" зміна виходить на вогневий рубіж.

Після сигналу "До бою!" за командою керівника стрільб на дільниці учні готуються до стрільби, заряджають зброю і доповідають: "Такий-то до бою готовий!".

За сигналом "Вогонь!"" учні самостійно виявляють і уражають цілі, ведуть спостереження у вказаному секторі обстрілу, діють відповідно до отриманого завдання.

Закінчивши виконання вправи, учні розряджають зброю, керівник стрільб на дільниці оглядає її, повертає зміну на вихідне положення, дає розпорядження замінити на пункті керування червоний прапор на білий і заслуховує доповідь кожного учня про його дії під час виконання вправ, результати стрільби, витрати боєприпасів, поломки й затримки зброї.

Приблизна форма доповіді: "Пане (пані) майоре, учень Петренко виконав вправу контрольної стрільби з автомата. Під час стрільби спостерігав: грудна фігура уражена, стрілець, що атакує, уражений, набої використано повністю (не повністю, залишилось стільки-то набоїв), затримок під час стрільби не було (були такі-то затримки)"".

Заслухавши доповіді учнів і зробивши короткий розбір виконання вправ, керівник стрільб наказує здати на пункт бойового постачання або роздавальнику боєприпасів невикористані боєприпаси і перейти на чергове навчальне місце. Після цього доповідає старшому керівникові стрільб про закінчення стрільби зміною.

Після повернення зміни у вихідне положення старший керівник стрільб дає розпорядження підняти на командному пункті білий прапор, подати команду "Відбій"" і, якщо це необхідно, оглянути мішені.
Мал. 2. Навчальні стрільби учнів на полігоні ◄ ВЛУЧНІСТЬ СТРІЛЬБИ ►
Під час стрільби з однієї і тієї самої справної зброї, при найретельнішій одноманітності виконання кожного пострілу, кожна куля внаслідок низки випадкових причин (різниця в масі куль, у якості порохового заряду, вплив атмосферних явищ, якість зброї тощо) летить по своїй, відмінній від інших, траєкторії, а отже, влучає в мішень у різних місцях.

Це явище називається природним розсіюванням пострілів.

Уся сукупність траєкторій куль, отриманих унаслідок їх природного розсіювання, називається снопом траєкторій (мал. 3).
Мал. 3. Сніп траєкторій, площа розсіювання, осі розсіювання: а - на вертикальній площині; б - на горизонтальній площині; середня траєкторія позначена пунктирною лінією; СТП - середня точка попадання; ВВ₁ - вісь розсіювання по висоті; ББ₁ - вісь розсіювання по боковому напрямку; ДД₁ - вісь розсіювання по дальності
Траєкторія, яка проходить у середині снопа траєкторій, називається середньою траєкторією.

Точка перетину середньої траєкторії з поверхнею цілі (перешкоди) називається середньою точкою попадання, або центром розсіювання.

Слід розуміти, що середня траєкторія і середня точка попадання можуть не збігатися з реально існуючими траєкторією і відповідною їй пробоїною на цілі (перешкоді). Ці об'єкти (середня траєкторія і середня точка попадання) визначаються геометричними або розрахунковими методами. Зазвичай метод знаходження середньої точки попадання залежить від кількості зроблених пострілів.

Отже, влучність стрільби визначається:

а) ступенем суміщення середньої точки попадання з точкою на цілі, у яку бажав влучити стрілець (намічено точкою);

б) величиною розсіювання.

Причому що ближче середня точка попадання до наміченої точки і що менше розсіювання куль, то краща влучність стрільби.

Наведене правило якісно визначає влучність стрільби.

Кількісно встановити, є стрільба влучною чи ні, можна, користуючися таким правилом: стрільба визнається влучною, якщо середня точка попадання відхилена від наміченої точки на цілі не більше ніж на половину тисячної дальності стрільби, а розсіювання не перевищує табличних норм.

Отже, щоб відповісти на питання, чи є стрільба по мішені, наприклад, короткою чергою (три постріли), на дальності 200 м з автомата АК74 влучною, потрібно:

1. Визначити середню точку попадання.

2. Виміряти відстань від центра мішені (намічена точка) до середньої точки попадання.

3. За таблицями розсіювання, зазначеними, наприклад, у книзі "Керівництво по 5,45 мм автомату Калашникова (АК74, АКС74, АК74Н, АКС74Н) і 5,45 мм ручному кулемету Калашникова (РПК74, РПКС74, РПК74Н, РПКС74Н)", визначити розсіювання попадань куль (Додаток Т).

4. Зробити висновок про влучність стрільби. Якщо відстань від центра мішені до середньої точки попадання менша ніж 10 см (половина тисячної дальності стрільби (200/1000-2)) і розсіювання попадань не перевищує табличних норм, то стрільба вважається влучною. В інших випадках стрільба не є влучною.
Формуємо компетентності Користуючися додатковими джерелами, з'ясуйте, як визначається середня точка попадання.
Влучність стрільби забезпечується точним наведенням зброї, ретельним доглядом за зброєю та боєприпасами й відмінною виучкою стрільця.

Для поліпшення влучності стрільби потрібно вміти визначати відстань до цілі, ураховувати вплив метеорологічних умов на політ кулі і відповідно до цього вибирати установки прицілу, цілика, точку прицілювання, правильно виконувати прийоми стрільби.

Основними причинами, що знижують влучність стрільби, є помилки стрільця у виборі точки прицілювання, установці прицілу й цілика, у приготуванні до стрільби, у наведенні зброї і здійсненні стрільби.

У разі неправильного встановлення прицілу й цілика, а також неправильного вибору точки прицілювання кулі будуть перелітати ціль, або не долітати до неї, або ж відхилятися вбік від неї.

При звалюванні зброї середня точка попадання відхиляється в бік звалювання зброї і вниз.

Помічено, якщо приклад впирається у плече нижнім кутом, то середня точка попадання відхиляється вгору, а якщо верхнім - то вона відхиляється вниз.
Формуємо компетентності Поміркуйте, чому так відбувається.
При великій мушці (мушку видно вище країв прорізу прицілу) середня точка попадання відхиляється вгору, а при дрібній мушці - униз. Мушка, наближена до правого боку прорізу прицілу, призводить до відхилення середньої точки попадання вправо, а мушка, наближена до лівого боку, - до відхилення її вліво. Неодноманітне прицілювання призводить до збільшення розсіювання куль.

Неплавний спуск курка (смикання) зазвичай спричиняє відхилення середньої точки попадання вправо і вниз.

Влучність стрільби зменшується через різні несправності зброї і боєприпасів. Так, наприклад, у разі погнутості прицільної планки і ствола середня точка попадання відхиляється в бік погнутості. У разі погнутості мушки і вибоїн на дульному зрізі середня точка попадання відхиляється в бік, протилежний погнутості (вибоїні).

При боковому хитанні прицілу, ураженні і розтертості каналу ствола внаслідок неправильного чищення зброї, хитанні ствола, багнета тощо збільшується розсіювання куль і змінюється положення середньої точки попадання. Різниця масових характеристик боєприпасів впливає на влучність стрільби, змінюючи положення середньої точки попадання і збільшуючи розсіювання куль.

На влучність стрільби впливають освітлення і метеорологічні умови. Наприклад, якщо Сонце світить з правого боку, то на правому боці мушки з'являється відблиск, який стрілець під час прицілювання вважає за бік мушки. Насправді ж мушка буде відхилена вліво, від чого й кулі відхиляться вліво. Бічний вітер, що дме справа, відхиляє кулю вліво, а вітер зліва - у правий бік.
◄ ВИБІР ЦІЛІ, ПРИЦІЛУ ТА ТОЧКИ ПРИЦІЛЮВАННЯ ►
Вибір цілі, прицілу та точки прицілювання під час стрільби з автомата Калашникова ми розглядали в 10-му класі.

Процес прицілювання під час стрільби з пневматичної або малокаліберної гвинтівки, так само як і під час стрільби з автомата, складається з двох етапів: установки прицільного пристрою на задану дальність та наведення гвинтівки на ціль. Установка прицілу на задану дистанцію відбувається окремо у вертикальній та горизонтальній площинах. Наприклад, у пневматичних гвинтівках ІЖ-38 (ІЖ-22) це досягається регулюванням висоти прицілу за допомогою гвинта прицілу та зміною положення основи прицілу в поперечному пазу казенної частини ствола.

Установку прицілу пневматичної гвинтівки здійснюють завчасно, під час її приведення до нормального бою на задану дальність стрільби.

У пневматичних гвинтівках застосовуються різні види прицілів: відкриті, діоптричні з прямокутною або кільцевою мушкою, оптичні.

Прицілювання з відкритим прицілом.

Для прицілювання необхідно ведучим оком дивитися через середину прорізу прицільної планки на верхній край мушки так, щоб він розміщувався точно

посередині прорізу та врівень з її бічними верхніми краями. Це положення називається "рівна мушка". Потім необхідно, зберігаючи таке положення ока, прицілу й мушки, підвести верхній край мушки під низ чорного кола - "яблучка" мішені з невеликим просвітом, тобто в точку прицілювання (мал. 4).
Мал. 4. Прицілювання з відкритим прицілом: 1 - прицільна планка; 2 - "яблучко" мішені; 3 - мушка Мал. 5. Прицілювання з діоптричним прицілом з прямокутною мушкою: 1 - діоптр; 2 - отвір діоптра; 3 - намушник; 4 - мушка; 5 - основа мушки; 6 - центр; 7 - "яблучко" мішені Мал. 6. Прицілювання з діоптричним прицілом з кільцевою мушкою: 1 - діоптр; 2 - отвір діоптра; 3 - кільцева мушка; 4 - кронштейн кріплення мушки; 5 - "яблучко" мішені
Прицілювання з діоптричним прицілом.

Діоптричні приціли зазвичай мають змінні мушки двох видів - прямокутні та кільцеві.

а) Прицілювання з діоптричним прицілом з прямокутною мушкою (мал. 5).

Стрілець повинен розташувати верхній край мушки приблизно в центрі отвору діоптра. Потім, зберігаючи це розташування, він підводить верхній край мушки під нижній край "яблучка".

Рекомендується прицілюватися з невеликим просвітом. Просвіт між "яблучком" і мушкою дозволяє більш точно робити наводку гвинтівки й контролювати її під час пострілу.

б) Прицілювання з діоптричним прицілом з кільцевою мушкою (мал. 6).

У цьому випадку стрілець повинен концентрично розташувати в отворі діоптра кільцеву мушку й підтримувати їх взаємне розташування, потім навести гвинтівку на мішень так, щоб "яблучко" мішені було в центрі мушки, і намагатися утримати це розташування під час пострілу.

Таким чином, лінія прицілювання буде проходити через центри діоптра, мушки й мішені. У цьому випадку середня точка попадання буде збігатися з точкою прицілювання.

У комплекті гвинтівок є змінні діоптри з різними діаметрами отворів і змінні кільцеві мушки для підбору найбільш зручних для різних дистанцій і мішеней.
◄ ПІДГОТОВКА УПОРУ, ВИГОТОВЛЕННЯ ДО СТРІЛЬБИ ЛЕЖАЧИ З УПОРУ ►
Влучність стрільби також залежить від місця розташування упору зброї.

При розташуванні упору попереду центра мас зброї (ближче до дульного зрізу) середня точка попадання відхиляється вгору, а при розташуванні упору ззаду центру мас зброї (ближче до приклада) - відхиляється вниз. Зміна положення упору під час стрільби призводить до збільшення розсіювання.

Стрільба з автомата

Залежно від висоти упору або укриття автоматник обирає положення для стрільби: лежачи, з коліна або стоячи.

Для стрільби з автомата лежачи з упору потрібно покласти автомат цівкою на упор і утримувати його лівою рукою за магазин або цівку (при упорі на руку), а правою - за пістолетну рукоятку (мал. 7).
Мал. 7. Способи утримання автомата: а - утримання автомата за магазин; б - утримання автомата за цівку
Щоб прийняти положення для стрільби лежачи, потрібно:

1) Якщо автомат у положенні "на ремінь", подати праву руку по ременю дещо вгору і, знімаючи автомат з плеча, підхопити його лівою рукою за спускову скобу та ствольну коробку, потім узяти автомат правою рукою за ствольну накладку й цівку дульною частиною вперед. Одночасно із цим зробити повний крок правою ногою вперед і трохи праворуч. Схиляючись уперед, опуститися на ліве коліно й поставити ліву руку на землю попереду себе, пальцями праворуч (мал. 8).

Потім, спираючись послідовно на стегно лівої ноги й передпліччя лівої руки, лягти на лівий бік і швидко повернутися на живіт, розкинувши злегка ноги в боки передньою частиною назовні, автомат при цьому покласти цівкою на долоню лівої руки (мал. 9).
Мал. 8 Мал. 9
2) Якщо автомат у положенні "На грудях", узяти його лівою рукою знизу за цівку й ствольну накладку й, піднімаючи його дещо вперед і вгору, вивести праву руку з-під ременя, а потім перекинути ремінь через голову і взяти автомат правою рукою за ствольну накладку й цівку дульною частиною вперед. Надалі положення для стрільби лежачи приймається так само, як і з положення з автоматом "на ремінь".

Стрільба з пневматичної гвинтівки

1) Лежачи з руки. Лягти на живіт, спираючись на лікті й дещо розкинувши прямі ноги у сторони носками назовні. Права нога може бути дещо зігнута в коліні. М'язи ніг розслаблені. Тіло стрільця трохи повернене вліво (мал. 10).
Мал. 10
Між напрямом корпуса стрільця 2 та лінією прицілювання 1 повинен бути кут. Його величина залежить від індивідуальних особливостей стрільця і встановлюється дослідним шляхом самим стрільцем у межах від 15 до 30°.

2) Лежачи з упору (мал. 11). Як упор 1 використовують мішечки з піском, тирсою, ватою тощо. Якщо вони маленькі, то під них можна класти дерев'яний ящик. Під час стрільби з упору на нього кладуть кисть лівої руки (вид а), а на її долоню цівкою кладуть гвинтівку. Можливий і другий спосіб стрільби з упору (вид б) - на упор кладуть не кисть руки, а цівку гвинтівки, а кисть руки знизу підтримує приклад гвинтівки.

Висоту упору (близько 25 см) потрібно підбирати індивідуально. Перевірити висоту упору можна, якщо після приготування до стрільби забрати упор. Якщо упор за висотою підібрано правильно, то після його вилучення положення корпуса стрільця, його руки та гвинтівки не повинні змінитися.
Мал. 11 ◄ ТРЕНУВАННЯ В ОДНОМАНІТНОСТІ ПРИЦІЛЮВАННЯ, ВИРІШЕННЯ ЗАВДАНЬ НА ВИЗНАЧЕННЯ ПРИЦІЛУ І ТОЧКИ ПРИЦІЛЮВАННЯ ►
Тренування в одноманітності прицілювання варто розпочати з визначення ведучого ока.

Прицілювання здійснюють одним оком, яке називають ведучим. Більшість стрільців прицілюються правим оком, тобто ведучим оком є праве. Але бувають і винятки. Для визначення стрільцем його ведучого ока застосовують різні методи. Дуже простим є такий метод.

В аркуші паперу розміром 20x20 см потрібно вирізати круглий отвір діаметром 3 см. Потім, узявши цей аркуш паперу у витягнуту руку, навести отвір на мішень, закріплену на світлому тлі. Далі, закриваючи почергово праве й ліве око, стежити за мішенню. Якщо при закриванні лівого ока мішень видно, а при закриванні правого ока мішень зникла, то тоді у стрільця ведучим є праве око.

Раніше вважалося, що під час прицілювання потрібно дивитися тільки одним ведучим оком, а неведуче потрібно замружити. Однак дослідженнями багатьох майстрів кульової стрільби практично доведено, що замруження неведучого ока зменшує гостроту зору, а відповідно, і погіршує результат стрільби.

Тому рекомендується під час стрільби дивитися обома очима. Якщо це важко, то неведуче око можна прикрити вузькою вертикальною смужкою з білого паперу або пластику таким чином, щоб мішень для неведучого ока була закрита.

Прицілювання гвинтівки проводиться так, як показано на малюнку 4. При цьому слід намагатися утримати чотири елементи: очі, приціл, мушку і нижній обріз "яблучка" - на одній лінії.
Мал. 12. Правильне бачення елементів прицільного пристрою: 1 - "корона" верхнього краю прицільної планки; 2 - "яблучко" мішені; 3 - "корона" "яблучка" мішені; 4 - чітка мушка
Складність прицілювання полягає, зокрема, у тому, що природа нашого зору не дає можливості чітко бачити відразу всі потрібні стрільцю три елементи прицілювання, які перебувають на різній відстані від ока. Тільки один елемент можна бачити чітко, а решта два будуть розпливчасті або, як кажуть, будуть мати "корону". Виникає питання: який з елементів прицілювання найважливіше бачити чітким?

Практика довела, що отримується кращий результат, якщо буде чітке бачення мушки {мал. 12).

Для контролю за правильністю прицілювання існують різні вправи та пристрої.

Вправа: Контроль одноманітності прицілювання (без куль) з використанням прицільних верстатів і ручних указок контролю прицілювання.

Гвинтівка жорстко закріплюється у прицільний верстат на лінії вогню (мал. 13).

На лінії мішеней на дистанції 5 (10) м від гвинтівки на металевій пластині вивішується білий аркуш паперу розміром приблизно 400x300 мм. На нього помічник накладає ручну указку контролю прицілювання (мал. 14).

Учитель наводить зброю в мішень указки (темний круг), закріплює станок і подає команду "Позначай" помічнику, що тримає указку.
Мал. 13. Гвинтівка, закріплена у прицільному верстаті ПС-51 Мал. 14
Помічник через отвір у мішені олівцем наносить точку на екрані, яка є контрольною, та позначає її буквою "К". Потім указка відсувається.

Учень, що вправляється у прицілюванні, не збиваючи наводки зброї, подає команди помічнику на переміщення указки так, щоб мішень зайняла положення, яке відповідає точці прицілювання (мал. 15).
Мал. 15
За командою учня "Позначай" помічник робить позначку. Учню дають три спроби. Після цього учитель визначає середню точку попадання, оцінює правильність прицілювання та його одноманітність. Позитивна оцінка за правильність прицілювання виводиться в тому випадку, якщо середня точка попадання, визначена за трьома позначками, віддалена від контрольної не більше ніж на 5 мм. Оцінка за одноманітність прицілювання виставляється за такими критеріями: "відмінно" - якщо всі три позначки помістились у круг діаметром 3 мм; "добре" - 5 мм; "задовільно" - 10 мм (мал. 16).

Для навчання стрільби зі стрілецької зброї без витрачання боєприпасів у армійських умовах використовується командирський ящик, наприклад КЯ-83 (мал. 17).
Мал. 16 Мал. 17. Командирський ящик
У комплект цього ящика входять пристрої, що дозволяють вправлятися у правильності прицілювання (магнітна указка з екраном (мал. 18, 19), ортоскопи (прилади для контролю за прицілом), бокове скло (мал. 20) тощо).
Мал. 18. Указка магнітна з екраном (денна) Мал. 19. Указка магнітна з екраном (нічна) Мал. 20. Бокове скло на магнітній основі: а - загальний вигляд приладу, встановленого на автоматі; б - схема проходження променів у боковому склі
Останнім часом з'явилися електронні та лазерні тренажери, які допомагають освоїти прийоми наведення зброї на ціль (мал. 21).
Мал. 21. Інтерактивний мультимедійний тир ◄ УМОВИ ВИКОНАННЯ ВПРАВ СТРІЛЬБИ З ПНЕВМАТИЧНОЇ (МАЛОКАЛІБЕРНОЇ) ГВИНТІВКИ ► Вправа 1. Стрільба з малокаліберної (пневматичної) гвинтівки.
Умови виконання:

При стрільбі з пневматичної гвинтівки стрільба ведеться з положення сидячи за столом з опорою на лікті з відстані 5 м по мішені, зменшеній у 20 разів (мал. 22).
Мал. 22 Вправа № 2. Стрільба з малокаліберної (пневматичної) гвинтівки.
Умови виконання:
Мал. 23. Оцінювальні показники при стрільбі по мішені № 8 (вправа № 2)
При стрільбі з пневматичної гвинтівки стрільба ведеться з положення сидячи за столом з опорою на лікті з відстані 5 м по мішені, зменшеній у 40 разів.
Вправа № 3. Стрільба з малокаліберної (пневматичної) гвинтівки по двох цілях.
Умови виконання:

При стрільбі з пневматичної гвинтівки стрільба ведеться з положення сидячи за столом з опорою на лікті з відстані 5 м по мішенях: № 4 - зменшеній у 20 разів, № 8 - зменшеній у 40 разів.

Вправляння у стрільбі з малокаліберної (пневматичної) гвинтівки можна також проводити по цілях, що з'являються на короткий час.

Для ураження такої цілі необхідно вчасно помітити місце появи мішені та швидко приготуватися до стрільби й відкрити вогонь.
Мал. 24. Розміри мішеней для стрільби з пневматичної гвинтівки (у сантиметрах): а - мішень № 4; б - мішень № 8 Директриса - напрямок стрільби. ЗАПИТАННЯ ТА ЗАВДАННЯ ДЛЯ ПЕРЕВІРКИ ЗАСВОЄННЯ МАТЕРІАЛУ
1. Розкажіть про заходи безпеки під час проведення стрільб у стрілецькому тирі та на військовому стрільбищі.

2. Поясніть причини природного розсіювання пострілів.

3. Якими якісними та кількісними параметрами визначається влучність стрільби?

4. Від чого залежить влучність стрільби?

5. Розкажіть про вибір прицілу та точки прицілювання під час стрільби з автомата та пневматичної гвинтівки.

6. Зазначте правильне продовження речення. Після відкриття червоних півкіл ВСП:

А забороняється відкривати вогонь

Б дозволяється відкривати вогонь

В слід доповісти про отримання боєприпасів

Визначте своє ведуче око. Формуємо компетентності Як зміниться влучність стрільби з автомата в разі зняття з нього дульного гальма-компенсатора? Відповідь обґрунтуйте.
﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Ведення вогню з місця по нерухомих цілях і цілях, що з'являються - Підручник з Захисту Вітчизни. 11 клас. Гнатюк - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Шановні одинадцятикласники та одинадцятикласниці! У минулому році ви розпочали вивчати предмет "Захист Вітчизни". В одинадцятому класі цей процес продовжиться. У сучасних умовах життєдіяльності нашої держави важливість предмета "Захист Вітчизни" важко переоцінити. Це пов'язано з тим, що Україна перебуває в умовах агресії з боку Російської Федерації, яка проявилася в анексії Криму та окупації окремих районів Донецької та Луганської областей.

# data[].attributes.headline
02.11.2022 10 клас СТРОЇ, ВІДДІЛЕННЯ. Стройові прийоми. Рух відділення стройовим і похідним кроком

# data[].attributes.subject
02.11.2022 10 клас СТРОЇ, ВІДДІЛЕННЯ. Стройові прийоми. Рух відділення стройовим і похідним кроком

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Які команди на уроках фізкультури подавав учитель? Як ви їх виконували?

Строї відділення. Розгорнутий стрій відділення може бути одношеренговий (шеренга) або двошеренговий.

Шикування відділення в одношеренговий (двошеренговий) стрій проводять за командою "Відділення, в одну шеренгу (у дві шеренги) - СТАВАЙ". Прийнявши стройове положення і подавши команду, командир відділення стає обличчям убік фронту шикування; відділення шикується згідно із штатом ліворуч від командира за інтервалами і дистанціями, визначеними Статутом.

Якщо відділення (екіпаж, обслуга) складається із чотирьох і менше осіб, то завжди шикуєтся в одну шеренгу. Щоб вирівняти відділення на місці, подають команда "РІВНЯЙСЬ" або "Ліворуч - РІВНЯЙСЬ". За командою "Рівняйсь" усі, крім правофлангового, повертають голову праворуч (праве вухо вище від лівого, підборіддя трохи підняте) і вирівнюються так, щоб кожен бачив груди четвертої особи, вважаючи себе першим.

За командою "Ліворуч - рівняйсь" усі, крім лівофлангового, повертають голову ліворуч (ліве вухо вище від правого, підборіддя трохи підняте). Під час рівняння військовослужбовці можуть трохи пересуватися вперед, назад або в той чи інший бік. Після закінчення рівняння подають команду "СТРУНКО".

Під час рівняння відділення після повороту його кругом у наступній команді вказують бік рівняння, наприклад: "Праворуч (ліворуч) - РІВНЯЙСЬ".

За командою "Відділення - РОЗІЙДИСЬ" військовослужбовці виходять зі строю. Для збору відділення подають команду "Від ділення - ДО МЕНЕ", за якою військовослужбовці бігом збираються до командира і за його додатковою командою шикуються.

Повороти відділення виконують усі військовослужбовці з додержанням рівняння. Після повороту відділення у двошеренговому строю праворуч/ліворуч командир відділення робить півкроку праворуч/ліворуч, під час повороту кругом - крок уперед.

Розмикання та змикання відділення. Для розмикання відділення на місці подають команду "Відділення - праворуч (ліворуч, від середини) розім-КНИСЬ" або "Відділення - праворуч (ліворуч, від середини) на стільки-то кроків розім-КНИСЬ (бігом, розім-КНИСЬ)".

За виконавчою командою всі військовослужбовці, за винятком того, від якого здійснюють розмикання, повертаються у вказаний бік, одночасно приставляючи ногу, повертають голову в напрямку фронту строю і рухаються прискореним півкроком (бігом), дивлячись через плече на того, хто іде позаду, і не відриваючись від нього; після зупинки того, хто іде позаду, кожен робить ще стільки кроків, скільки їх визначено командою, та повертається ліворуч (праворуч).

Якщо інтервал не був визначений, розмикання проводять на один крок. Під час розмикання від середини за командою вказують середнього військовослужбовця, який, почувши своє прізвище, відповідає: "Я", - витягує вперед ліву руку і опускає її.

Під час рівняння відділення зберігають інтервал, визначений для розмикання.

Для змикання відділення на місці подають команда "Відділення, праворуч (ліворуч, до середини) зім-КНИСЬ (бігом, зім-КНИСЬ)". За виконавчою командою всі військовослужбовці, за винятком того, до якого призначене змикання, повертаються в напрямку змикання, після чого прискореним півкроком (бігом) підходять на визначений для зімкненого строю інтервал і з підходом самостійно зупиняються та повертаються ліворуч (праворуч).

Перешикування відділення з однієї шеренги у дві й навпаки. Для перешикування відділення з однієї шеренги у дві попередньо здійснюють розподіл на перший та другий за командою "Відділення - на перший та другий - РОЗПОДІЛИСЬ". Розподіл починають з правого флангу: кожний військовослужбовець, швидко повертаючи голову до військовослужбовця, який стоїть ліворуч від нього, називає свій номер і відразу повертає голову прямо; лівофланговий голову не повертає.

У такому ж самому порядку відбувається розподіл за загальною нумерацією, для чого подають команду "Відділення - за порядком - РОЗПОДІЛИСЬ".

У двошеренговому строю лівофланговий другої шеренги після закінчення розподілу за загальною нумерацією доповідає: "Повний" або "Неповний".

Перешикування відділення на місці з однієї шеренги у дві здійснюють за командою "Відділення - у дві шеренги - ШИКУЙСЬ". За виконавчою командою другі номери роблять лівою ногою крок назад, не приставляючи правої ноги, крок праворуч, щоб стати позаду перших номерів, і приставляють ліву ногу.

Для перешикування відділення на місці із зімкненого двошеренгового строю в одношеренговий стрій відділення попередньо розмикається на один крок, після чого подають команду "Відділення - в одну шеренгу - ШИКУЙСЬ". За виконавчою командою другі номери виходять на лінію перших, роблять лівою ногою крок ліворуч, не приставляючи правої ноги, крок уперед і приставляють ліву ногу.

Рух відділення стройовим і похідним кроком. Для руху відділення стройовим кроком подають команди: "Відділення - стройовим кроком - РУШ". За потреби, у команді визначають напрямок руху та бік рівняння, наприклад: "Відділення - на такий-то предмет рівняння праворуч/ліворуч стройовим кроком - РУШ". За командою "РУШ" усі одночасно починають рух із лівої ноги, додержуючи рівняння й зберігаючи інтервали та дистанції. Якщо бік рівняння не визначено, то рівняння здійснюють убік правого флангу поглядом без повернення голови. Для того, щоб зупинити відділення, подають команду "Відділення - СТІЙ".

Рух відділення похідним кроком здійснюють у похідному строю. Похідний стрій відділення може бути в колону по одному або в колону по два. Шикування відділення в колону по одному / по два на місці проводять за командою: "Відділення - у колону по одному / по два - СТАВАЙ". Прийнявши стройове положення і подавши команду, командир стає обличчям убік руху, а відділення шикується згідно зі штатом. Відділення (екіпаж, обслуга) у складі чотирьох осіб і менше завжди шикується в колону по одному.

Перешикування відділення з розгорнутого строю в колону проводять поворотом відділення праворуч за командою "Відділення - право-РУЧ". Під час повороту двошеренгового строю командир відділення робить півкроку праворуч.

Перешикування відділення з колони по одному в колону по два проводять за командою "Відділення - у колону по два, кроком - РУШ". За виконавчою командою командир відділення (напрямний) іде півкроком, другі номери, вийшовши праворуч, у такт кроку займають свої місця в колоні; від ділення рухається півкроком до команди "ПРЯМО" або "Відділення - СТІЙ".

Перешикування відділення з колони по два в колону по одному проводять за командою "Відділення - в колону по одному, кроком - РУШ" (під час руху - "РУШ"), За виконавчою командою командир відділення (напрямний) іде повним кроком, усі інші - півкроком; із звільненням місця другі номери в такт кроку заходять за перші, рухаються далі повним кроком.

Для зміни напрямку руху колони подають команди: "Відділення - правим (лівим) плечем вперед - РУШ" - напрямний (напрямні) заходить (заходять) ліворуч (праворуч) до команди "ПРЯМО", інші йдуть за ним (ними); "Відділення - за мною - РУШ (бігом - "РУШ")" - відділення йде за командиром; "Відділення - кругом - РУШ" - відділення одночасно повертається кругом.

1. За якими командами військовослужбовці виходять зі строю та збігаються до командира?

2. У якому строю здійснюють рух відділення похідним кроком? Яким він може бути?

3. За якою командою та як відділення перешиковується з колони по два в колону по одному?

4. За якою командою шикується відділення в одношеренговий (двошеренговий) стрій і як це відбувається?

5. За якими командами відділення розмикається і змикається і як це відбувається?

6. Повправляйтеся з товаришами, віддаючи та виконуючи команди, згадані у тексті параграфа.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Стройові прийоми. Рух відділення стройовим і похідним кроком - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Які команди на уроках фізкультури подавав учитель? Як ви їх виконували? Строї відділення. Розгорнутий стрій відділення може бути одношеренговий (шеренга) або двошеренговий. Шикування відділення в одношеренговий (двошеренговий) стрій проводять за командою "Відділення, в одну шеренгу (у дві шеренги) - СТАВАЙ".

# data[].attributes.headline
19.10.2022 10 клас Стройове положення. Повороти на місці.Рух стройовим і похідним кроком. Повороти під час руху

# data[].attributes.subject
19.10.2022 10 клас Стройове положення. Повороти на місці.Рух стройовим і похідним кроком. Повороти під час руху

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Як треба триматися за командою "Струнко!"? Чи зможете ви правильно зробити повороти на місці і під час руху? Спробуйте!

Стройове положення. Стройове положення приймають за командою "СТРУНКО!" (іл. 13.1), що означає триматися прямо, без напруження, підбори поставити разом, а носки розвести по лінії фронту на ширину стопи; ноги в колінах випрямити, але не напружувати їх, груди підняти, а все тіло трохи подати вперед; живіт втягти; плечі розвернути; руки опустити так, щоб кисті, повернені долонями всередину, були збоку стегон, а напівзігнуті пальці торкалися стегна; голову тримати високо й прямо, не виставляючи підборіддя; дивитися перед собою; бути готовим до негайної дії.
Іл. 13.1. Стройове положення "Струнко!" Іл. 13.2. Рух стройовим кроком
Стройове положення на місці приймають без команди під час віддання й отримання наказу, доповіді, виконання Державного Гімну України, а також під час військового вітання й подання команд.

Повороти на місці. Повороти виконують за командами: "Кру-ГОМ" - на півкола, "Ліво-РУЧ" - на чверть кола, "Півоберта ліво-РУЧ" - на одну восьму кола і проводять убік лівої руки на лівому підборі й на правому носку; "Право-РУЧ" і "Півоберта право-РУЧ" - убік правої руки на правому підборі й на лівому носку.

Повороти виконують на два рахунки: на "раз" військовослужбовці повертаються у визначений бік, зберігаючи правильне положення корпуса та не згинаючи ніг у колінах, переносять вагу тіла на ногу, що попереду, на "два" - найкоротшим шляхом приставляють другу ногу.

Рух стройовим і похідним кроком. Рух здійснюють кроком або бігом. Нормальна швидкість руху кроком - 110-120 кроків на хвилину, довжина кроку - 70-80 см. Нормальна швидкість руху бігом - 160-180 кроків на хвилину, довжина кроку - 80-90 см.

Розрізняють крок стройовий і похідний. Стройовий крок застосовують під час проходження підрозділів урочистим маршем; виконуючи військове вітання під час руху; підходячи до начальника та відходячи від нього; під час виходу зі строю та повернення на місце, а також під час занять зі стройової підготовки. Похідний крок застосовують в усіх інших випадках.

Рух стройовим кроком починають за командою "Стройовим кроком - РУШ", а рух похідним кроком - за командою "Кроком - РУШ" (малими літерами - підготовча команда, великими - виконавча). За підготовчою командою треба подати корпус трохи вперед, перенести вагу тіла більше на праву ногу, із збереженням стійкості; за виконавчою командою почати рух з лівої ноги повним кроком.

Ногу з витягнутим уперед носком потрібно винести на висоту 15-20 см від землі та поставити її твердо на всю стопу, піднімаючи водночас другу ногу (іл. 13.2).

Руками, починаючи від плеча, потрібно здійснювати рух біля тулуба: уперед - руки згинають у ліктях так, щоб кисті піднімалися вище пряжки пояса на ширину долоні й на відстані долоні від тулуба до рівня ліктя; назад - до упору в плечовому суглобі. Пальці рук напівзігнуті. Під час руху стройовим кроком голову та корпус тримати прямо, дивитися вперед.

Під час руху похідним кроком ногу виносити вільно, не відтягуючи носок, і ставити її на землю, як під час звичайної ходьби; руками здійснювати вільні рухи біля тулуба. Якщо під час руху похідним кроком подають команду "СТРУНКО", то слід перейти на стройовий крок, а за командою "ВІЛЬНО" - на похідний крок.

Рух бігом починати за командою "Бігом - РУШ". Під час руху з місця за підготовчою командою треба корпус трохи подати вперед, руки напівзігнута, лікті трохи відвести назад; за виконавчою командою почати біг з лівої ноги, руками вільно рухати вперед і назад у такт бігу.

Для переходу з кроку на біг за підготовчою командою руки напівзігнута, лікті відвести назад. Виконавчу команду подають одночасно з поставленням лівої ноги на землю. За цією командою правою ногою слід зробити крок і з лівої ноги почати рух бігом.

Для переходу від бігу на крок подають команду "Кроком - РУШ". Виконавчу команду подають одночасно з поставленням правої ноги на землю. За цією командою слід зробити ще два кроки бігом і з лівої ноги почати рух кроком.

Позначення кроку (бігу) на місці здійснюється за командою "На місці, кроком (бігом) - РУШ" (під час руху - "НА МІСЦІ"). За цією командою крок слід позначати підніманням та опусканням ніг, причому ногу піднімати на 15-20 см від землі й ставити її на землю від передньої частини стопи на всю підошву (під час бігу - на передню частину стопи); руками здійснювати рухи в такт кроку. За командою "ПРЯМО", яку подають одночасно з поставленням лівої ноги на землю, зробити правою ногою ще один крок на місці і з лівої ноги почати рух повним кроком (бігом).

Щоб припинити рух, подають команду, наприклад: "Солдат Петренко - СТІЙ". За виконавчою командою, яку подають одночасно з поставленням правої або лівої ноги на землю, слід зробити ще один крок і, приставивши ногу, прийнята стройове положення.

Щоб змінити швидкість руху, подають команди: "ДОВШИЙ КРОК", "КОРОТШИЙ КРОК", "ЧАСТІШИЙ КРОК", "РІДШИЙ КРОК", "ПІВКРОКУ", "ПОВНИЙ КРОК".

Щоб перемістити поодиноких військовослужбовців на кілька кроків убік, подають команду, наприклад: "Солдат Гнатюк. Два кроки праворуч (ліворуч), кроком - РУШ". За цією командою військовослужбовець робить два кроки праворуч (ліворуч), приставляючи ногу після кожного кроку. Для переміщення вперед або назад на кілька кроків подають команду, наприклад: "Два кроки вперед (назад), кроком - РУШ". За цією командою слід зробити два кроки вперед (назад) і приставити ногу. Під час переміщення праворуч, ліворуч і назад рухи руками не здійснюють.

Повороти під час руху кроком виконують за командами: "Право-РУЧ", "Півоберта право-РУЧ", "Ліво-РУЧ", "Півоберта ліво-РУЧ", "Кругом - РУШ".

Щоб повернути праворуч і півоберта праворуч, виконавчу команду подають одночасно з поставленням правої ноги на землю. За цією командою лівою ногою слід зробити крок, повернутися на носку лівої ноги, одночасно з поворотом винести праву ногу вперед і рухатися далі в новому напрямку. Щоб повернута ліворуч і півоберта ліворуч, виконавчу команду подають одночасно з поставленням лівої ноги на землю. За цією командою правою ногою слід зробити крок, повернутися на носку правої ноги, одночасно з поворотом винести ліву ногу вперед і рухатися далі в новому напрямку.

Щоб виконати поворот кругом, виконавчу команду подають одночасно з поставленням правої ноги на землю. За цією командою зробити ще один крок лівою ногою (на рахунок "раз"), витягти праву ногу на півкроку вперед, трохи ліворуч і, різко повернувшись убік лівої руки на носках обох ніг (на рахунок "два"), рухатися далі з лівої ноги в новому напрямку (на рахунок "три").

Під час поворотів рух руками здійснюють у такт кроку.

Повороти та півоберти праворуч і ліворуч під час руху бігом виконують за тими самими командами, що й під час руху кроком, поворотом на одному місці на два рахунки в такт бігу. Поворот кругом під час бігу здійснюють убік лівої руки на одному місці на чотири рахунки в такт бігу.

1. За якої умови стройове положення на місці приймають без команди?

2. Які розрізняють види кроку? За якими командами починають кожен із видів руху? Які команди подають для зміни швидкості руху?

3. Яку команду подають для переміщення поодиноких військовослужбовців на кілька кроків убік?

4. Які команди подають для здійснення поворотів на місці? Як їх виконувати?

5. За якою командою приймають стройове положення та як треба її виконати? Прийміть за командою товариша стройове положення згідно з вимогами Стройового статуту.

6. За якими командами і як виконують повороти під час руху кроком? Потренуйтесь з товаришем їх виконувати.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Стройове положення. Повороти на місці. Рух стройовим і похідним кроком. Повороти під час руху - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Стройове положення. Повороти на місці. Рух стройовим і похідним кроком. Повороти під час руху - Стройові прийоми і рух без зброї - Стройова підготовка - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цей контент створено завдяки Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Стройові прийоми і рух без зброї - Підручник з Захисту Вітчизни. 10 клас. Хараху - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Стройові прийоми і рух без зброї - Стройова підготовка - Захист Вітчизни - 10 клас - Хараху С. О. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.headline
28.09.2022 10 клас Військовослужбовці та стосунки між ними. Військова дисципліна. 

# data[].attributes.subject
28.09.2022 10 клас Військовослужбовці та стосунки між ними. Військова дисципліна. 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. 10 клас. Гнатюк - Нова програма
◄ ПОНЯТТЯ ПРО ВІЙСЬКОВІ СТАТУТИ ►
Військові статути - це нормативно-правові акти, які регламентують різні сторони функціонування збройних сил.

Статути ЗСУ поділяються на загальновійськові та статути видів і родів військ, які ще називають Бойовими статутами.

Загальновійськові статути так називаються тому, що їх дія розповсюджується на всі Збройні Сили України. Усі вони затверджені законами України.
Загальновійськовими статутами ЗСУ є:
* Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (визначає загальні права та обов'язки військовослужбовців ЗСУ та їхні взаємовідносини, обов'язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах);

* Дисциплінарний статут Збройних Сил України (визначає сутність військової дисципліни, обов'язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг);

* Статут гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України (визначає організацію і порядок несення гарнізонної та вартової служб, права і обов'язки посадових осіб гарнізону та військовослужбовців, які залучаються для несення цих служб);

* Стройовий статут Збройних Сил України (визначає стройові прийоми і рухи без зброї та зі зброєю; строї підрозділів та військових частин у пішому порядку і на машинах; порядок виконання військового вітання, проведення стройового огляду; місце Бойового Прапора військової частини у строю, порядок його внесення і винесення;

* обов'язки військовослужбовців перед шикуванням і в строю та вимоги до їх стройового навчання).

Бойові статути - офіційні керівні документи, що визначають цілі, завдання, способи і принципи використання підрозділів і частин різних видів і родів військ (сил флоту) при веденні самостійних і спільних бойових дій.

Прикладом Бойового статуту є Бойовий статут Сухопутних військ Збройних Сил України.

Військова служба у ВМС України регулюється, окрім загальновійськових статутів, Положенням про корабельну службу у Військово-Морських Силах Збройних Сил України, яке затверджене наказом Міністра оборони України.
◄ ВІЙСЬКОВІ ЗВАННЯ І ЗНАКИ РОЗРІЗНЕННЯ ►
Військове звання - ранги різних ступенів, що надаються у збройних силах військовослужбовцям, відповідно до їхньої посади, кваліфікації фахової підготовки та терміну служби.

Кожний військовослужбовець має військове звання.

Військові звання поділяють на армійські та корабельні (табл. 2).
Таблиця 2 Військові звання у ЗСУ
До військових звань осіб офіцерського складу медичної та юридичної служб ЗСУ та інших військових формувань, а також спеціальних підрозділів по боротьбі з корупцією Військової служби правопорядку у ЗСУ, які мають відповідну освіту та обіймають відповідну штатну посаду, додаються слова "медичної служби" і "юстиції". Наприклад, "лейтенант медичної служби", "полковник юстиції".

До військових звань громадян України, які перебувають у запасі чи у відставці або проходять службу у військовому резерві, відповідно, додаються слова: "запасу", "у відставці" або "резерву". Наприклад, "капітан-лейтенант запасу", "майор у відставці", "старший лейтенант резерву".

Військові звання присвоюються довічно. Для військовослужбовців установлюються військова форма одягу та знаки розрізнення.

Знаки розрізнення військовослужбовців - знаки (погони, нарукавні та нагрудні знаки, знаки на спину; знаки на головних уборах, зокрема кокарди, емблеми, орнаменти; гаптування; канти і лампаси; ґудзики із символікою) на форменому одязі, призначені для позначення військових звань, посад, належності до держави, військового формування, виду Збройних Сил України, роду військ, служб, військових частин (підрозділів).

Носіння військової форми одягу із знаками розрізнення військовослужбовців особами, які не мають на це права, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Зображення погонів військовослужбовців містяться на Форзаці 2 підручника.
◄ НАЧАЛЬНИКИ ТА ПІДЛЕГЛІ, СТАРШІ ТА МОЛОДШІ, ЇХНІ ПРАВА ТА ОБОВ'ЯЗКИ ►
Відповідно до Статуту внутрішньої служби ЗСУ, за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.

Службове становище військовослужбовця визначається, якщо не враховувати військове звання, посадою: штатною (наприклад, командир роти) або тимчасовою (приміром, черговий роти, начальник варти).

Військовослужбовець одночасно може бути начальником для одних військовослужбовців і підлеглим - для інших (наприклад, командир роти є начальником для командирів взводів роти і підлеглим - для командира батальйону). Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов'язаний перевіряти їх виконання.

Підлеглий зобов'язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Явно злочинним визнається такий наказ, яким завідомо для підлеглого, якому він адресований, наказується вчинити злочин, передбачений Кримінальним кодексом України, або таке діяння, яке визнається злочином відповідно до загальних принципів права, визнаних цивілізованими націями (ч. 2 ст. 7 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини).

Ч. 2 ст. 60 Конституції України передбачає, що в разі виконання явно злочинного наказу юридичній відповідальності підлягає як особа, що віддала такий наказ, так і особа, яка його виконала.

Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, зокрема й тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником. Наприклад, у полку прямими начальниками для солдата є: командир відділення, старшина роти, заступник командира взводу, командир взводу, заступники командира роти, командир роти і т. д. При цьому командир відділення, як найближчий до солдата начальник, є також безпосереднім начальником цього солдата.
За своїми військовими званнями начальниками є:
* сержанти і старшини - для солдатів і матросів однієї з ними військової частини;

* прапорщики і мічмани - для сержантів і старшин, солдатів і матросів однієї з ними військової частини;

* молодші офіцери - для сержантів, прапорщиків і мічманів однієї з ними військової частини і старшин, солдатів і матросів;

* старші офіцери за військовим званням підполковник, капітан 2 рангу, майор, капітан 3 рангу-для прапорщиків і мічманів, сержантів і старшин, солдатів і матросів;

* генерал-лейтенанти, віце-адмірали, генерал-майори, контр-адмірали, полковники, капітани 1 рангу-для молодших офіцерів, прапорщиків і мічманів, сержантів і старшин, солдатів і матросів;

* генерали армії України, генерал-полковники, адмірали - для старших і молодших офіцерів, прапорщиків і мічманів, сержантів і старшин, солдатів і матросів.

Військовослужбовці, які за своїм службовим становищем і військовим званням не є стосовно інших військовослужбовців начальниками або підлеглими, можуть бути старшими чи молодшими за військовим званням. Наприклад, командиром роти першого батальйону військової частини є капітан Іваненко, а командиром роти другого батальйону - старший лейтенант Петренко. Іваненко і Петренко мають однакове службове становище за штатною посадою, тобто не є начальниками чи підлеглими між собою. Іваненко не є начальником стосовно Петренка і за військовим званням. Адже Іваненко, як молодший офіцер, є начальником для сержантів, прапорщиків однієї з ним військової частини та для старшин і солдатів (матросів). Отже, Іваненко є старшим за військовим званням, а Петренко - молодшим за військовим званням.

Старші за військовим званням військовослужбовці мають право вимагати від молодших за військовим званням додержання військової дисципліни, громадського порядку і форми одягу, а також правил поведінки і військового вітання. Молодші за званням військовослужбовці повинні беззастережно виконувати зазначені вимоги старших за військовим званням військовослужбовців. Тобто старший за військовим званням, якщо він не є начальником, не має права віддавати накази молодшому, наприклад, про виконання якоїсь роботи. У разі спільного виконання службових обов'язків військовослужбовцями, що не підпорядковані один одному, якщо їхні службові відносини не визначені командиром (начальником), начальником є старший із них за посадою, а за рівних посад - старший за військовим званням.
Формуємо компетентності
Користуючись ст. 111, 119 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, дайте відповіді на запитання:

* Хто є безпосереднім начальником для командира роти?

* Для кого командир роти є безпосереднім начальником?

* Для кого командир взводу є прямим начальником?
◄ ДОТРИМАННЯ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦЯМИ СТАТУТНИХ ВЗАЄМОВІДНОСИН ►
Життєдіяльність військового колективу багато в чому визначається характером взаємовідносин між його членами.

Відносини між військовослужбовцями регламентуються як законами, що діють у державі, так і військовими статутами, які мають силу законів. У них сформульовано принципи взаємовідносин: єдиноначальність, субординація, колективізм, військова ввічливість, честь і гідність, справедливість тощо.

Статутні правила взаємовідносин - це визначені у статутах обов'язкові для виконання всіма військовослужбовцями норми і правила поведінки. Від їхнього беззастережного виконання безпосередньо залежать згуртованість та бойова злагодженість військового колективу.

У кожному з військових статутів тією чи тією мірою закріплені правила поведінки військовослужбовців у різноманітних ситуаціях. Насамперед це стосується Статуту внутрішньої служби, у якому є окремий розділ "Військовослужбовці і відносини між ними".

В інших статутах теж розкриваються деякі деталі взаємовідносин військовослужбовців.

Поряд із закріпленням у статутах обов'язкових правил взаємовідносин між військовослужбовцями передбачено також контроль за їхнім дотриманням з боку командирів і начальників і покарання винних у порушенні цих правил.
Статутні правила взаємовідносин охороняються Кримінальним кодексом України. Для того щоб показати, які саме статутні правила взаємовідносин заборонено порушувати під загрозою кримінального покарання, назвемо деякі статті Кримінального кодексу України (ККУ):
* невиконання наказу (ст. 403);

* опір начальникові або примушування його до порушення службових обов'язків (ст. 404);

* погроза або насильство щодо начальника (ст. 405);

* порушення статутних правил взаємовідносин між військовослужбовцями за відсутності відносин підлеглості (ст. 406);

* перевищення військовою службовою особою влади чи службових повноважень (ст. 426).
◄ ПРАВИЛА ВІЙСЬКОВОЇ ВВІЧЛИВОСТІ ТА ПОВЕДІНКИ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ ►
Військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою гідність і поважати гідність інших людей, зобов'язані завжди пам'ятати, що за їхньою поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

Усі військовослужбовці, незалежно від військових звань, повинні під час зустрічі (обгону) вітати один одного. Військове вітання - це вияв взаємної поваги і згуртованості військовослужбовців.

Відносини між військовослужбовцями повинні ґрунтуватися на взаємній повазі, і в питаннях служби вони звертаються один до одного на "Ви".

У громадських місцях, у міському транспорті та приміських поїздах за відсутності вільних місць військовослужбовець повинен запропонувати своє місце командирові (начальникові) або старшому.

Якщо під час зустрічі немає змоги вільно розминутися з командиром (начальником) або старшим за військовим званням, підлеглий (молодший за військовим званням) повинен, вітаючи, пропустити його. За потреби обігнати командира (начальника) або старшого за військовим званням слід попросити в нього на це дозволу.

Військовослужбовцям забороняється тримати руки в кишенях одягу, а також сидіти у присутності командира (начальника) або старшого за військовим званням без його дозволу.
Військове вітання під час руху
Курити дозволяється тільки у спеціально відведених для цього місцях.

Військовослужбовці повинні бути ввічливими у спілкуванні з іншими особами, виявляти особливу увагу до осіб похилого віку, жінок і дітей, поступатися їм місцем у громадському транспорті, сприяти захистові честі й гідності громадян, додержанню громадського порядку, а також надавати допомогу при нещасних випадках, виникненні пожежі чи стихійного лиха.

Правила військової ввічливості, поведінки та військового вітання обов'язкові також для прапорщиків і мічманів, осіб молодшого, старшого і вищого офіцерського складу, які перебувають у запасі та у відставці, якщо вони носять військову форму одягу.
◄ ПОРЯДОК ЗВЕРНЕННЯ ДО НАЧАЛЬНИКІВ, ВІДДАННЯ І ВИКОНАННЯ НАКАЗІВ ► Порядок звернення до начальників
Підлеглі й молодші за військовим званням звертаються у службових справах до командирів (начальників) і старших за військовим званням, додаючи перед званням слово "Товаришу". Наприклад, "Товаришу лейтенанте". Коли необхідно звернутися до іншого військовослужбовця в присутності командира (начальника) або старшого за військовим званням, слід попросити на це дозволу командира (начальника) або старшого за військовим званням. Наприклад, "Товаришу полковнику, дозвольте звернутися до капітана Свиридової".

У разі звертання один до одного поза строєм військовослужбовці повинні стати у стройове положення, а ті, що в головному уборі, прикладають руку до нього.

Доповідаючи чи вислуховуючи рапорт, військовослужбовець прикладає руку до головного убору й опускає її після закінчення доповіді. Якщо перед доповіддю віддавалася команда "Струнко", то доповідач за наступною командою "Вільно" повторює її й опускає руку. Для прикладу розглянемо таку ситуацію: у роту прибув черговий військової частини, який має, наприклад, військове звання майор. У цей час обов'язки чергового роти виконував сержант Шевченко. Доповідь має виглядати так:

Черговий роти. Струнко! (Прикладає руку до головного убору, доповідає черговому частини). Товаришу майоре, за час мого чергування надзвичайних подій не трапилося (чи трапилося те-то). Рота перебуває на стройовому плацу. Черговий роти сержант Шевченко.

Черговий частини. Вільно!

Черговий роти. Вільно! (Опускає руку).
Порядок віддання і виконання наказів
Накази віддаються, як правило, у порядку підпорядкованості. Тобто безпосередній начальник віддає наказ своєму підлеглому. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові. Отже, віддання наказу військовослужбовцю не безпосереднім, а іншим прямим начальником можливе не в усіх випадках, а лише в разі наявності крайньої потреби. Крайня потреба - виняткова, нагальна необхідність.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, зокрема з використанням технічних засобів зв'язку.

Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

У разі віддавання чи отримання наказу військовослужбовці повинні стати у стройове положення, а ті, що в головному уборі, прикладають руку до нього.

Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.

За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.

Військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" - і далі виконує його. Для того щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ. Військовослужбовець зобов'язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець повинен доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та в повному обсязі, він про це зобов'язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Коли військовослужбовець, який виконує наказ, отримав від іншого командира (начальника), старшого за службовим становищем чи військовим званням, новий наказ, що стане перешкодою для виконання попереднього, він доповідає про це командирові (начальникові), який віддав наступний наказ, і після отримання його згоди припиняє виконання попереднього наказу.

Командир (начальник), який віддав наступний наказ, повідомляє про це командира (начальника), який віддав попередній наказ.
◄ ВІЙСЬКОВА ДИСЦИПЛІНА, ЇЇ СУТЬ І ЗНАЧЕННЯ ►
Означення військової дисципліни наведено в Дисциплінарному статуті ЗСУ.

Військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Вирізняють об'єктивну та суб'єктивну сторони військової дисципліни.

Об'єктивна сторона - це правові норми військових статутів та іншого законодавства України, у яких закріплено вимоги, що висуваються до військовослужбовців, і порядок їх виконання. Ці норми складають зміст військової дисципліни. Суб'єктивна сторона проявляється у фактичному дотриманні військовослужбовцями встановлених вимог.

Значення військової дисципліни для функціонування збройних сил важко переоцінити. Вона виконує роль організуючого чинника, упорядковує та охороняє систему відносин усередині військового колективу. Військова дисципліна має свої особливості, які відрізняють її від дисципліни в інших сферах життєдіяльності держави:

* вимоги військової дисципліни поширюються не лише на військовослужбовців, але й на громадян, звільнених з військової служби у відставку або в запас із правом носіння військової форми одягу, під час такого носіння;

* за порушення вимог військової дисципліни встановлено більш сувору юридичну відповідальність порівняно з іншими видами державної дисципліни. Так, кримінальна відповідальність встановлена за непокору (ст. 402 ККУ), невиконання наказу (ст. 403 ККУ), самовільне залишення військової частини або місця служби (ст. 407 ККУ). За аналогічні правопорушення, наприклад, державних службовців передбачено лише заходи дисциплінарної відповідальності.

Військова дисципліна ґрунтується не на страхові бути покараним за її порушення, а на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов'язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їхній вірності Військовій присязі.
Військова дисципліна досягається шляхом:
* виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов'язку, вірності Військовій присязі;

* особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов'язків, вимог військових статутів;

* формування правової культури військовослужбовців;

* умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів (начальників) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійною турботою про них та правильним застосуванням засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу;

* зразкового виконання командирами військового обов'язку, їх справедливого ставлення до підлеглих;

* підтримання у військових з'єднаннях, частинах (підрозділах), закладах та установах необхідних матеріально-побутових умов, статутного порядку;

* своєчасного і повного постачання військовослужбовців установленими видами забезпечення;

* чіткої організації і повного залучення особового складу до бойового навчання.
◄ ОБОВ'ЯЗКИ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ З ДОТРИМАННЯ ВІЙСЬКОВОЇ ДИСЦИПЛІНИ ► Військова дисципліна зобов'язує кожного військовослужбовця:
* додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів (крім випадку отримання явно злочинного наказу чи розпорядження);

* бути пильним, зберігати державну та військову таємницю.

Відповідно до Закону України "Про державну таємницю", державною таємницею є вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані в порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою.

Допуск до державної таємниці надається Службою безпеки України дієздатним громадянам, яким виповнилось 18 років. В окремих випадках такий допуск можуть отримати громадяни із 16-річного віку.

У нашій державі встановлена кримінальна відповідальність за: розголошення державної таємниці (ст. 328 ККУ); втрату документів, що містять державну таємницю (ст. 329 ККУ); розголошення відомостей військового характеру, що становлять державну таємницю, або втрата документів чи матеріалів, що містять такі відомості (ст. 422 ККУ).

Військова таємниця - вид державної таємниці, що охоплює відомості у сфері оборони. Зарахування відповідної інформації до військової таємниці здійснюється мотивованим рішенням Державного експерта з питань таємниць;

* додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;

* виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;

* поводитися з гідністю й честю, не допускати самому негідних вчинків і стримувати інших від них;

* не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртних напоїв під час виконання обов'язків військової служби.

За стан дисципліни у військовому колективі відповідає командир. Кожний військовослужбовець зобов'язаний сприяти йому у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.
◄ ЗАОХОЧЕННЯ ТА СТЯГНЕННЯ, ЩО НАКЛАДАЮТЬ НА СОЛДАТІВ (МАТРОСІВ), СЕРЖАНТІВ (СТАРШИН) ► Заохочення
Важливим засобом виховання військовослужбовців і зміцнення військової дисципліни є заохочення.

Заохочення військовослужбовців - різновид стимулювання їхньої військово-службової діяльності. Воно сприяє поліпшенню військової дисципліни, якості виконання військово-службових обов'язків, виховує ініціативу і відповідальність військовослужбовців.
Для того щоб заохочення відіграло свою стимулювальну роль, воно повинно бути:
1) заслуженим, тобто застосованим за конкретні позитивні результати у військово-службовій діяльності або заслуги;

2) своєчасним;

3) справедливим, тобто при визначенні виду заохочення враховується характер заслуг військовослужбовця та його ставлення до служби за попередній час;

4) застосоване індивідуально, тобто за конкретні особисті позитивні результати і заслуги заохочення отримує конкретний військовослужбовець. Водночас індивідуальний підхід не виключає можливості заохочення всього особового складу підрозділу (військової частини, корабля та ін.), якщо позитивного результату досягнуто в результаті колективної діяльності.

Кожний командиру межах прав, наданих йому Дисциплінарним статутом, зобов'язаний заохочувати підлеглих військовослужбовців за старанність, розумну ініціативу та сумлінне виконання службових обов'язків.

Отже, застосування заохочення, з одного боку, є правом командира, а з другого - його юридичним обов'язком. Право командира щодо застосування заохочення передбачає надану йому можливість на власний розсуд застосовувати види заохочень, передбачених Дисциплінарним статутом ЗСУ. У разі ж встановлення командиром факту старанного, розумного, ініціативного та сумлінного виконання військовослужбовцем своїх обов'язків він зобов'язаний застосувати до останнього заохочення. Коли командир вважає, що наданих йому прав недостатньо для заохочення військовослужбовців, він може клопотати про заохочення перед старшим командиром.

За мужність і відвагу, проявлені під час виконання військового обов'язку, зразкове управління військами, високі показники в бойовій підготовці, оволодінні військовою технікою та озброєнням, інші заслуги перед Вітчизною, Збройними Силами України військовослужбовці можуть бути висунуті для відзначення державними нагородами України.
До солдатів (матросів), сержантів (старшин) застосовуються такі заохочення:
а) оголошення подяки;

б) зняття раніше накладеного дисциплінарного стягнення;

в) надання одного додаткового звільнення з розташування військової частини чи корабля на берег поза чергою військовослужбовцям строкової служби;

г) надання додаткової відпустки військовослужбовцям строкової служби строком до 5 діб;

ґ) повідомлення батьків або колективу за місцем роботи чи навчання військовослужбовця до його призову на службу про зразкове виконання ним військового обов'язку та про отримані заохочення;

д) нагородження грамотою, цінним подарунком або грошовою премією;

е) нагородження військовослужбовця його фотокарткою, в якій він знятий біля розгорнутого Бойового Прапора військової частини;

є) присвоєння військового звання старший солдат (старший матрос);

ж) присвоєння сержантам (старшинам) строкової служби, які звільняються в запас, чергового військового звання, вищого на один ступінь за військове звання, передбачене штатною посадою, яку обіймав сержант чи старшина під час звільнення в запас, до старшини, головного корабельного старшини включно;

з) занесення прізвища військовослужбовця до Книги пошани військової частини (корабля);

и) нагородження заохочувальними відзнаками Міністра оборони України.

До військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, у тому числі військовослужбовців-жінок, які проходять військову службу на посадах рядового, сержантського і старшинського складу, застосовуються вищезазначені заохочення, крім заохочень, передбачених пунктами "в", "г", "ґ" , "е", "ж".
Стягнення
У разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов'язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов'язки служби, а за потреби - накласти дисциплінарне стягнення. Усі дисциплінарні стягнення, крім позбавлення військового звання, накладені на військовослужбовців і не скасовані до дня звільнення їх у запас чи відставку, втрачають чинність з дня звільнення.
На солдатів (матросів) строкової військової служби можуть бути накладені такі стягнення:
а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи корабля на берег;

ґ) призначення поза чергою в наряд на роботу - до 5 нарядів;

д) позбавлення військового звання старший солдат (старший матрос).
На солдатів (матросів) (крім військовослужбовців строкової військової служби) можуть бути накладені такі стягнення:
а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) попередження про неповну службову відповідність;

ґ) призначення поза чергою в наряд на роботу - до 5 нарядів;

д) позбавлення військового звання старший солдат (старший матрос);

е) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.
На сержантів (старшин) строкової військової служби можуть бути накладені такі стягнення:
а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи корабля на берег;

ґ) пониження в посаді;

д) пониження у військовому званні на один ступінь;

е) пониження у військовому званні на один ступінь з переведенням на нижчу посаду;

є) позбавлення сержантського (старшинського) звання.
На сержантів (старшин) (крім військовослужбовців строкової військової служби) можуть бути накладені такі стягнення:
а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) попередження про неповну службову відповідність;

ґ) пониження в посаді;

д) пониження у військовому званні на один ступінь;

е) пониження у військовому званні на один ступінь з переведенням на нижчу посаду;

є) позбавлення сержантського (старшинського) звання;

ж) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.
ЗАПИТАННЯ ТА ЗАВДАННЯ ДЛЯ ПЕРЕВІРКИ ЗАСВОЄННЯ МАТЕРІАЛУ
1. Розкажіть про призначення загальновійськових статутів ЗСУ.

2. Як ви розумієте зміст принципів взаємовідносин у військовому колективі?

3. Як військовослужбовці повинні поводитися із цивільними особами?

4. На чому ґрунтується військова дисципліна?
Формуємо компетентності
1. Сержант Іваницька, перебуваючи у звільненні, зустрілася з військовослужбовцем іншої військової частини, солдатом Петренком, який теж був у звільненні, і наказала йому негайно повернутися до своєї військової частини. Чи правомірно вчинила сержант Іваницька? Відповідь обґрунтуйте.

2. Сержант Іваненко, перебуваючи у звільненні, зустрівся з військовослужбовцем іншої військової частини, солдатом Петренком, який теж був у звільненні, з порушенням форми одягу. Сержант Іваненко наказав солдату Петренку негайно усунути порушення. Чи правомірно вчинив сержант Іваненко? Чи повинен солдат Петренко виконати вимогу сержанта Іваненка? Чому ви так вважаєте?

3. У сержанта Іваненка виникла потреба звернутися до капітана Петренка, який у цей час перебував у приміщенні разом з підполковником Столярчуком. Як сержант Іваненко повинен вчинити?

4. Солдат Петренко виконував наказ командира взводу, старшого лейтенанта Сидорчука. У цей час його зустрів командир роти, капітан Богомаз, і віддав інший наказ, виконання якого унеможливлювало вчасне виконання наказу командира взводу. Солдат Петренко відповів: "Слухаюсь", - і приступив до виконання наказу командира роти. Чи правильно вчинив солдат Петренко?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Військовослужбовці та стосунки між ними. Військова дисципліна - Підручник з Захисту Вітчизни. 10 клас. Гнатюк - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
◄ ПОНЯТТЯ ПРО ВІЙСЬКОВІ СТАТУТИ ► Військові статути - це нормативно-правові акти, які регламентують різні сторони функціонування збройних сил. Статути ЗСУ поділяються на загальновійськові та статути видів і родів військ, які ще називають Бойовими статутами. Загальновійськові статути так називаються тому, що їх дія розповсюджується на всі Збройні Сили України.

# data[].attributes.headline
19.10.2022 10 клас Організація внутрішньої служби.

# data[].attributes.subject
19.10.2022 10 клас Організація внутрішньої служби.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Яку роль відіграє режим дня в житті людини? Чи дотримуєте ви певного режиму дня?

Внутрішній порядок - це суворе додержання визначених військовими статутами правил розміщення, повсякденної діяльності, побуту військовослужбовців у військовій частині й несення служби добовим нарядом.

Розподіл часу здійснюють для забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки та створення умов для підтримання порядку, військової дисципліни й виховання військовослужбовців, підвищення їхнього культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку та харчування.

Для військовослужбовців строкової служби й курсантів військових навчальних закладів, навчальних центрів, військових частин встановлюють шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. Тривалість робочого тижня визначає закон.

Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді здійснюють у будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу.

Однією із вимог дотримання внутрішнього порядку є неухильне виконання розпорядку дня.

Розподіл часу і повсякденний порядок. Розподіл часу у військовій частині протягом доби і протягом тижня відбувається згідно з розпорядком дня, яким встановлюють виконання основних заходів повсякденної діяльності, навчання й побуту особового складу підрозділів та штабів.

Розпорядок дня встановлює командир відповідно до завдань, покладених на військову частину, і залежно від пори року. Розпорядок дня затверджують на період навчання. Його може уточнювати командир на час проведення навчань, походів кораблів, бойових стрільб, бойового чергування, несення служби в добовому наряді, варті тощо з урахуванням особливостей їх виконання.
У розпорядку дня має бути передбачений час для:
* проведення ранкових процедур (зарядки, огляду), ранкового й вечірнього туалету;

* навчальних занять і підготовки до них; для інструктажу та розводу добового наряду;

* зміни спеціального (робочого) одягу, чищення одягу, взуття, миття рук перед їжею, харчування, обслуговування озброєння, бойової та іншої техніки;

* гуманітарної, культурно-освітньої та спортивно-масової роботи, слухання радіо й перегляду телепередач, інших медіа-ресурсів;

* огляд хворих у медичному пункті, приймання військовослужбовців командуванням з особистих питань, відвідування військовослужбовців;

* особистих потреб, вечірньої прогулянки, вечірньої перевірки та восьмигодинного сну.

Підйом, ранковий огляд і вечірня перевірка. Уранці, за 10 хв до сигналу "Підйом", черговий роти піднімає заступників командирів взводів, а в установлений час (за сигналом "Підйом") здійснює підйом роти. Відтак виконують фізичну зарядку, прибирають приміщення і територію, заправляють постіль, проводять ранковий туалет і ранковий огляд.

Ранкова фізична гімнастика обов'язкова. Проводять її з метою тренування військовослужбовців, зміцнення їхнього здоров'я та загартування. Її розпочинають через 10 хв після підйому, а триває вона не менше 30-ти хв. За обсягом та інтенсивністю ранкова фізична зарядка має не тільки гігієнічно-оздоровчий, але й військово-прикладний тренувальний характер. У дні відпочинку ранкову фізичну гімнастику не проводять.

Для ранкового огляду за командою чергового роти "Рота, для ранкового огляду - СТАВАЙ!" заступники командирів взводів (командири відділень) шикують свої підрозділи у визначеному місці; прикомандировані шикуються на лівому фланзі. Черговий роти доповідає старшині роти (одному із заступників командирів взводів, який виконує обов'язки старшини роти) про готовність роти до огляду. За командою старшини роти заступники командирів взводів і командири відділень проводять ранковий огляд, на якому перевіряють наявність особового складу, зовнішній вигляд і додержання правил особистої гігієни.

Збори, засідання, а також концерти, перегляд кінофільмів та інші заходи мають бути закінчені до вечірньої перевірки. У передбачений розпорядком дня час під керівництвом старшини роти (одного із заступників командирів взводів) відбувається вечірня прогулянка. У встановлений час подають сигнал "Відбій" і вмикають чергове освітлення. У приміщенні має панувати цілковита тиша.
Іл. 11.1. Навчальні заняття з бойової підготовки
У ЗСУ здійснюють триразове харчування - сніданок, обід і вечеря (чотириразове харчування - для ліцеїстів, для особового складу кораблів та суден і для льотного складу). На кожне окреме приймання їжі припадає від норми харчування такий обсяг: сніданок - 35 %, обід - 45 %, вечеря - 20 %. Проміжок між харчуванням не може перевищувати 7 год. Після обіду впродовж 30 хв заняття та роботи не передбачені.

Військовослужбовці строкової служби приходять до їдальні в чистому взутті та одязі строєм під командою старшини роти або заступника командира взводу. У їдальні заборонено споживати їжу в головному уборі, польовій утепленій куртці, спеціальному (робочому) одязі.
Військовослужбовці, що в добовому наряді, їдять у визначений командиром військової частини час
Навчальні заняття. Бойова підготовка є основним елементом щоденної діяльності військовослужбовців у мирний час. Заходи, визначені планом бойової підготовки і розкладом занять, може переносити тільки командир, який їх затвердив (іл. 11.1).

На навчаннях має бути присутнім весь особовий склад військової частини (підрозділу). Від навчань звільняють осіб, що перебувають у добовому наряді. Заняття розпочинаються і закінчуються за сигналом у час, визначений розпорядком.

Перед виходом на заняття командири відділень і заступники командирів взводів перевіряють наявність підлеглих і переконуються, чи додержано правил носіння одягу, чи правильно припасовано спорядження, чи розряджена зброя.

Після закінчення занять і навчань командири підрозділів перевіряють, чи розряджена зброя, наявність і комплектність озброєння, бойової техніки, навчально-тренувальних засобів, а також наявність стрілецької зброї та боєприпасів.

Заходи, пов'язані із забезпеченням бойової та мобілізаційної готовності військової частини, виконують за наказом її командира з наданням військовослужбовцям не менше ніж 4 год відпочинку на добу.

Для обслуговування озброєння, бойової техніки, матеріальних засобів, дообладнання і впорядкування парків та об'єктів навчально-матеріальної бази, упорядкування містечок, будівель і виконання інших робіт у військовій частині встановлюють парко-господарський день.

Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для особового складу, крім військовослужбовців, які виконують службові обов'язки. Ці дні, а також вільний час призначені для відпочинку, культурно-освітньої роботи, спорту заходів та ігор.

Напередодні днів відпочинку концерти, кінофільми та інші заходи дозволяють закінчувати на одну годину пізніше, ніж зазвичай. Підйом у дні відпочинку здійснюють пізніше за рішенням командира військової частини.

Звільнення з розташування військової частини. Військовослужбовці строкової служби у вільний від занять та робіт час мають право вільно переміщатися по території військової частини, а під час звільнення - і в межах гарнізону.

Одночасно з підрозділу може бути звільнено не більш як 30 % особового складу. Військовослужбовці рядового складу першого року служби одержують право на звільнення з розташування військової частини після прийняття ними Військової присяги.

Відвідування військовослужбовців. Відвідувати військовослужбовців як строкової (контрактної) служби дозволяють у час, визначений розпорядком дня, у відведеній для цього кімнаті військової частини.

Створення здорових умов служби і побуту військовослужбовців. Повсякденна діяльність у будь-якій обстановці має здійснюватися з додержанням вимог військових статутів і порадників щодо створення здорових умов їхньої служби і побуту.

Призначення добового наряду роти. Добовий наряд призначають для підтримання внутрішнього порядку, охорони особового складу, озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, приміщень і майна військової частини (підрозділу), контролю за станом справ у підрозділах і своєчасного вжиття заходів для запобігання правопорушенням, а також для виконання інших обов'язків внутрішньої служби.

У добовий наряд роти призначають чергового роти (гуртожитку) і днювальних роти (іл. 11.2). Чергові й днювальні підрозділів, а також посильні мають багнети в піхвах. Багнет прикріплюють на поясі ліворуч, на ширину долоні від пряжки

Чергового роти призначають із сержантів і, як виняток, із найпідготовленіших рядових і підпорядковують його черговому частини та його помічникові, а щодо внутрішньої служби в роті - командирові й старшині роти. Черговому роти підпорядковані днювальні, також він є начальником для військовослужбовців рівного з ним і нижчого звання.

Черговий роти відповідає за додержання порядку в роті й виконання розпорядку дня, збереження зброї, боєприпасів, майна роти, особистих речей військовослужбовців і за правильне несення служби днювальними. Черговий повинен мати на лівому боці грудей нагрудний знак (пов'язку на лівому рукаві) з відповідним написом. Нагрудний знак (пов'язку) черговий передає своєму наступнику після доповіді про здавання та приймання чергування, такий самий нагрудний знак (пов'язка) має бути в днювального роти (іл. 11.3).

Після розводу новопризначений черговий разом із попереднім здійснює перевірку та прийняття зброї, ящиків з боєприпасами й печаток на них, майна за описом, наявності та справності засобів пожежогасіння, оповіщення й сигналізації, відтак чергові розписуються в книзі приймання та здавання чергування. Зброю приймають поштучно, за номерами й комплектністю, перевіряючи справність замків, охоронної сигналізації, шаф, печаток та іншого обладнання (іл. 11.4).
Іл. 11.2. Днювальний на місці для несення служби у добовому наряді роти Іл. 11.3. Нагрудний знак днювального роти Іл. 11.4. Кімната для зберігання зброї з металевими ґратами на вікнах і дверях й охоронною сигналізацією
Днювального роти призначають із рядового складу і підпорядковують його черговому роти. Днювальний роти відповідає за зберігання зброї, шаф із боєприпасами, майна роти та особистих речей, які є під його охороною. Черговий днювальний роти несе службу всередині казарми біля вхідних дверей, поблизу кімнати зберігання зброї.

Черговому днювальному заборонено сидіти, знімати спорядження та перебувати у розстебнутому одязі.
Днювальний вільної зміни зобов'язаний:
* підгримувати чистоту та порядок у приміщеннях роти й нікуди не виходити без дозволу чергового роти;

* надавати йому допомогу в наведенні порядку в разі порушення встановлених статутами правил стосунків між військовослужбовцями роти;

* залишаючись замість чергового роти, виконувати його обов'язки.

1. Дайте визначення поняття "внутрішній порядок"

2. Яка мета розподілу часу у військовій частині? Хто його встановлює?

3. Що можна здійснювати в будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу?

4. Що має бути передбачено в розпорядку дня кожного військовослужбовця?

5. Що є основою повсякденної діяльності військовослужбовців у мирний час?

6. Із кого призначають:

а) чергового роти;

б) днювального роти?

За що вони відповідають? Що їм заборонено?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Розподіл часу і повсякденний порядок. Розпорядок дня та його значення для виконання основних заходів повсякденної діяльності, навчання й побуту особового складу підрозділів - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Розподіл часу і повсякденний порядок. Розпорядок дня та його значення для виконання основних заходів повсякденної діяльності, навчання й побуту особового складу підрозділів - Організація внутрішньої служби - Статути Збройних Сил України - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.headline
17.10.2022 11 клас Організація і порядок проведення стрільби з автомата

# data[].attributes.subject
17.10.2022 11 клас Організація і порядок проведення стрільби з автомата

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Рівень стандарту. 11 клас. Гудима
ВІЙСЬКОВА ПРИСЯГА
Я, (прізвище, ім'я, по батькові),

вступаю на військову службу

і урочисто присягаю Українському народові завжди бути йому вірним і відданим, обороняти Україну, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, сумлінно і чесно виконувати військовий обов'язок, накази командирів, неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, зберігати державну таємницю. Присягаю виконувати свої обов'язки в інтересах співвітчизників.

Присягаю ніколи не зрадити Українському народові!
БОЙОВИЙ ПОРЯДОК МЕХАНІЗОВАНОГО ВІДДІЛЕННЯ В ОБОРОНІ В СКЛАДІ БОЙОВИХ ГРУП (ЗА СТАНДАРТАМИ НАТО) БОЙОВИЙ ПОРЯДОК мвід В ПІШОМУ ПОРЯДКУ СПОСОБИ УПРАВЛІННЯ ДІЯМИ БОЙОВОЇ ГРУПИ ЗА ДОПОМОГОЮ ЖЕСТІВ Шановні друзі!
У цьому навчальному році ви продовжите вивчати предмет "Захист Вітчизни". Пригадаєте вивчене, набудете нові знання, уміння та навички.

Значну увагу приділятимете тактичній підготовці. Оволодівши цим навчальним матеріалом, дізнаєтеся про обов'язки солдата та послідовність його дій у бою, усвідомите необхідність рубежу і часу переведення засобів індивідуального захисту в "бойове" положення, засвоїте особливості дій солдата в складі бойових груп, зможете засвоїти дії відділення в основних видах бою й дозорі.

На заняттях, присвячених вогневій підготовці, навчитеся прийомам стрільби зі стрілецької зброї, зумієте стати влучним стрільцем. Під час вогневих тренувань удосконалите навички стрільби, неухильно дотримуючи правил безпеки під час її проведення.

Відомості, які містяться в розділах підручника, що стосуються різних статутів ЗСУ, сприятимуть поглибленню ваших знань у цій галузі, вихованню поваги до строю та військової служби.

Ознайомлюючись із навчальним матеріалом розділу "Військово-медична підготовка", ви зосередите увагу на засвоєнні знань про надання домедичної допомоги пораненим як звичайною зброєю, так і зброєю масового ураження, навчитеся користуватися індивідуальними засобами медичного захисту.

Набуті знання будуть потрібні не лише для того, щоб стати сильною, освіченою й ерудованою людиною, а й для формування свідомого ставлення до захисту свого життя, життя рідних, друзів і співгромадян.

Структура підручника чітка й зрозуміла. Запитання на початку параграфа (вони надруковані курсивом) налаштують вас на засвоєння нового матеріалу. У тексті підручника нові терміни виділено напівжирним кольоровим шрифтом. Слова або речення, які мають важливе значення, подано курсивом.

На деяких сторінках є виноски, у яких наведено етимологію термінів, що сприятиме глибшому розумінню їх значення.

Запитання та завдання, запропоновані наприкінці параграфа, допоможуть ґрунтовно опрацювати матеріал. Вони згруповані за певним принципом і позначені піктограмами.

Під час навчально-польових зборів теоретичні знання набудуть практичного втілення: ви вправлятиметеся в тактичній, вогневій, стройовій підготовці.

Чимало знань відомі вам з предметів, які ви вивчали раніше ("Біологія", "Основи здоров'я", "Правознавство", "Історія України" тощо).
Хай щастить вам у навчанні! Автори * У чому, на вашу думку, полягає головне правило безпеки під час навчальної стрільби? Неважливо, чия зброя у вас у руках - ваша чи чужа, завжди поводьтеся з нею, наче вона заряджена й готова до пострілу. Адже недарма народна мудрість стверджує: "І коцюба раз на рік може сама вистрелити". Ситуація може вийти з-під контролю, навіть якщо це ваш автомат і ви впевнені, що розрядили його.
Безпека під час стрільб у тирі. До навчальних стрільб у стрілецькому тирі допускають учнів, які пройшли інструктаж з безпеки під час стрільб та склали заліки, результати яких зафіксовано в журналі, знають матеріальну частину зброї та можуть нею користуватися (іл. 1.1). Під час навчальних стрільб у стрілецькому тирі потрібно дотримувати певних правил поведінки та вимог безпеки.
Іл. 1.1. Навчальні стрільби в тирі Чернівецького ліцею
Отже, без дозволу керівника не можна: * заходити до приміщення тиру; * брати до рук зброю; * виносити боєприпаси та зброю з приміщення тиру; * заряджати та розряджати зброю; * проводити підготовку до стрільби (прицілюватися); * проводити стрільбу.

Заборонено:

а) перебувати учням у стрілецькому тирі без викладача предмета "Захист Вітчизни";

б) спрямовувати зброю вбік від мішеней;

в) націлювати зброю на людей;

г) брати зброю чи підходити до неї без команди.

У приміщенні стрілецького тиру можуть перебувати тільки учні, зазначені в списку допущених до стрільб. На вихідному рубежі керівник роздає учням визначену кількість набоїв. Учні доповідають керівникові про їх отримання та чекають подальших команд. Учні підходять до зброї тільки після команди керівника: "На вогневий рубіж кроком руш!" Після команди керівника: "Заряджай!" - учні самостійно заряджають зброю та доповідають керівникові про готовність до стрільби. Учні розпочинають стрільбу тільки після команди керівника: "По мішенях - вогонь!" Після закінчення стрільби учні самостійно розряджають зброю і доповідають керівнику про її закінчення. Керівник повинен оглянути зброю кожного учня, який закінчив стрільбу. Тільки після того, як усі учні повідомлять про закінчення стрільби, керівник дає команду: "До мішеней кроком - руш!" - та разом з учнями підходить до мішеней, де відбудеться аналіз результатів стрільби кожного учня.

Після закінчення стрільби керівник разом з командиром навчального взводу переносять зброю в спеціально відведене місце, де проводять її огляд, чищення та змащування. Почищену зброю під наглядом керівника переносять до кімнати її зберігання. У журналах "Обліку відвідування" та "Обліку видачі боєприпасів" керівник робить відповідні записи.

Вимоги безпеки під час стрільб на військовому стрільбищі. Безпека під час стрільби досягається завдяки чіткій організації стрільб, точному дотриманню правил і вимог безпеки, високій дисциплінованості всіх учасників стрільби (іл. 1.2).
Іл. 1.2. Курсанти-зв'язківці вдосконалюють навички стрільби
Учнів, які не засвоїли правила та вимоги безпеки, до стрільби та її обслуговування не допускають. Кожний учень має беззаперечно й точно виконувати всі правила та вимоги безпеки під час стрільби. Викладачі предмета відповідають за точне виконання учнями встановлених правил і вимог безпеки. За безпекою стрільби стежать спостерігачі. Пересування на полігоні дозволене лише дорогами та в районах, які позначені начальником полігону. Дозвіл на відкриття вогню на директрисі (військовому стрільбищі, вогневому містечку) дає старший керівник стрільби. Ведення вогню дозволяють тільки після підняття на всіх ділянках і командному пункті червоних прапорів ВСП (візуального сигнального пристрою). Стрільбу негайно припиняють за командою керівника або самостійно кожним стрільцем у разі: появи людей, тварин і машин на мішеневому полі, низьколітних апаратів, вертольотів над районом стрільби; падіння снарядів (гранат) за межами безпечної зони або поблизу бліндажа, у якому перебувають люди, і втрати зв'язку з бліндажем; доповіді або подання встановленого сигналу з поста оточення про небезпеку продовження стрільби; підняття білого прапора (ВСП, ліхтарів) на командному пункті; виникнення пожежі на мішеневому полі та на території полігона; втрати орієнтування тими, хто стріляє. Для негайного припинення стрільцями вогню подають сигнал "Відбій", а також команду: "Стій! Припинити вогонь" і підіймають білий прапор (ВСП, ліхтар) замість червоного. За командою "Стій! Припинити вогонь" стрільці припиняють вогонь, розряджають зброю.

Зброю дозволяють заряджати тільки на рубежі відкриття вогню. У вихідне положення стрільці повертаються тільки за командою керівника.

Організація та порядок проведення стрільби з автомата. Керівник стрільби наказує черговій зміні отримати на пункті боєпостачання боєприпаси. Їх видають поштучно за відомістю.

Учні, отримавши боєприпаси, оглядають їх, споряджають патронами магазин, укладають його в сумку та під керівництвом командира навчального відділення (старшого зміни в складі пари, групи) прямують у вихідне положення.

Керівник стрільби на ділянці уточнює учням порядок виконання вправи (вогневу позицію, місце для стрільби, положення для стрільби, сектор стрільби, напрямок руху, черговість стрільби тих, хто стріляє) та нагадує вимоги безпеки під час виконання вправи.

Переконавшись у готовності учнів та ділянки до стрільби, керівник наказує на пункті управління ділянкою відкрити червоні півкола ВСП і доповідає про готовність до стрільби старшому керівнику стрільби.

Після перевірки готовності всіх ділянок до стрільби старший керівник стрільби наказує на командному пункті відкрити червоні півкола ВСП і віддає наказ подати сигнал "Вогонь".

За цим сигналом і за командою керівника стрільби "На визначені напрямки - уперед" ті, хто стріляє, відповідно до отриманого завдання, виходять на свої напрямки для стрільби. Переконавшись у готовності учнів та в безпеці стрільби, керівник стрільби на ділянці віддає розпорядження подати сигнал "Вогонь".

Керівник стрільби на ділянці подає команду: "Вогнева позиція - 10 м попереду, положення для стрільби (лежачи, з коліна, стоячи), сектор стрільби (орієнтир 1, орієнтир 2) - до бою!" Учні діють у такій послідовності:

займають зазначені вогневі позиції на РВВ (рубежі відкриття вогню);

готуються до стрільби, заряджають зброю і доповідають: "Перший / другий, до бою готовий" та діють відповідно до отриманого завдання;

спостерігають у зазначеному секторі стрільби та в разі виявлення цілей самостійно відкривають вогонь з положень для стрільби, передбачених умовами вправи.

Іл. 1.3. Військово-патріотичне тренування одинадцятикласників на Полтавщині На стрільбищі навчально-тренувального центру військ зв'язку ЗСУ, що під Полтавою, досвідчені викладачі Полтавського військового коледжу сержантського складу Військового інституту телекомунікації та інформатизації проводять заняття з вогневої підготовки. Учні закріплюють навички поводження зі стрілецькою зброєю; тренуються стріляти по нерухомих цілях та цілях, що з'являються; опановують техніку безпеки під час проведення стрільб бойовими набоями з АК-74 тощо. Одночасно викладачі й курсанти роз'яснюють, як стати професійними військовими, вступивши до їхнього навчального закладу (іл. 1.3).
Після закінчення виконання вправи учні доповідають: "Перший / другий стрільбу закінчив" - і ставлять зброю на запобіжник. За командою керівника стрільби на ділянці "Припинити вогонь. Розряджай!" ті, хто стріляє, розряджають зброю і доповідають: "Зброя розряджена, поставлена на запобіжник". Керівник стрільби на ділянці, підходячи до тих, хто стріляє, подає команду "Зброю до огляду!", оглядає зброю, після чого виголошує "Зброю оглянуто!"

Після огляду зброї керівник стрільби повертає пари / групи у вихідне положення, дає команду "Відбій!" і розпорядження відкрити білі півкола ВСП на пункті управління ділянкою, доповідає керівнику стрільби про закінчення стрільби цією зміною.

Результати стрільби записують у відомість визначення індивідуальної оцінки й обліку результатів виконання вправ зі стрільби.

Примітка. Під час виконання вправ зі стрільби керівник стрільби перебуває на відстані не ближче п'ятнадцяти метрів від того, хто стріляє. Показ цілі розпочинають через 10-20 с після зайняття вогневої позиції тими, хто стріляє.

Влучність стрільби. Вибір цілі, прицілу та точки прицілювання. На влучність стрільби істотно впливає дихання стрільця. Якщо не затримати дихання під час спуску курка, зброя матиме значне коливання за вертикаллю і горизонталлю, бо приклад під час видиху опускається, а ствол піднімається, а при вдиху - навпаки. Щоб цього не сталося, необхідно в момент прицілювання і спуску курка затримати дихання. Перед спуском курка треба зробити вдих, а потім неповний видих і затримати дихання на 7-10 с. Цього часу цілком достатньо, щоб правильно прицілитися і зробити плавний спуск курка.

Спуск курка (іл. 1.4). Для спуску курка треба, міцно втримуючи зброю й затамувавши подих, продовжувати плавно натискати на спусковий гачок, допоки курок непомітно для стрільця не спуститься з бойового взводу, тобто поки не відбудеться постріл. Якщо під час прицілювання рівна мушка значно відхилиться від точки прицілювання, потрібно, не підсилюючи й не послаблюючи натискання пальцем на спусковий гачок, уточнити наведення й знову підсилити натискання на спусковий гачок. Під час спуску курка допускають незначне коливання рівної мушки в точці прицілювання. Прагнення дотиснути спусковий гачок у момент найкращого збігу рівної мушки з точкою прицілювання, як правило, призводить до смикання за спусковий гачок і до неприцільного пострілу. Якщо той, хто стріляє, натискаючи на спусковий гачок, відчує, що він не може вже затримувати дихання, треба, не підсилюючи й не послаблюючи натискання пальцем на спусковий гачок, відновити подих і, знову затамувавши його, уточнивши точку наведення, продовжити натискання на спусковий гачок.
Іл. 1.4. Напрямок тиску на спусковий гачок: а - правильний; б - неправильний. Спуск курка: вказівний палець правої руки першою фалангою накладають на спусковий гачок зброї (стрілками вказаний напрямок тиску) Автоматник у бою має вибирати найважливіші цілі. Характерними для стрілецької зброї є живі цілі - обслуги вогневих засобів, групи стрільців супротивника чи окремі фігури, що ведуть вогонь із різних положень. Першими знищують супротивників, які готові до негайного застосування зброї (тих, що відкрили вогонь або кидають гранату). Відтак вражають явних командирів, гранатометників, снайперів, кулеметників. В останню чергу вражають групи стрільців супротивника, які відступають.
Досвід бойових дій в ООС. Знищення групи, яка відступає, доцільно почати із задніх, тоді передні не відразу зрозуміють, що вони виявлені, і не встигнуть адекватно відреагувати. У шумі навколишнього бою ваші постріли можуть бути не розпізнані відразу, тим більше якщо ви застосовуватимете безшумну зброю. Якщо ж уразити тих, що біжать попереду, то задні, побачивши їх падіння, одразу зреагують на це. Якщо товариш у бою зазнав поранення, його мають підхопити ті, що біжать поруч, відтягнути в укриття й надати невідкладну допомогу або відразу передати санітарам, якщо такі присутні. Коли під час переміщення вашої групи один з бійців зазнав поранення на відкритій місцевості, яку прострілює противник, не слід одразу поспішати його виручати, інакше можна потрапити під вогонь самому. Тому для порятунку пораненого необхідно спочатку поставити димову завісу, відтак відтягнути його в укриття та надати невідкладну допомогу. Снайпери, гранатометники й кулеметники повинні спробувати виявити снайперські позиції противника і знищити їх.

Усі цілі в бою рідко залишаються нерухомими, тому стрільбу доводиться частіше здійснювати по цілях, що з'являються. Причому вони з'являються, як правило, на дуже нетривалий час (кілька десятків секунд і менше) та в різних місцях, здійснюють перебігання, переповзання, переходи. Окрім живих цілей, рухомими цілями для стрілецької зброї є автомобілі, мотоцикли, бронетранспортери та інші рухомі засоби.

Ціллю вважають фігуру людини завширшки 0,5 м; заввишки - 1,5 м ("ростова"), 0,5 м (така, що залягла), 0,3 м (така, що в окопі) тощо.

Загальноприйняті середні швидкості руху цілей: швидкість піхоти, що біжить - 3 м/с, швидкість автомобіля - 8-10 м/с.

Передусім необхідно вражати найнебезпечніші, важливі цілі, наприклад: обслугу кулеметів і гармат, командирів і спостерігачів супротивника. Із двох однаково важливих цілей вибирають для обстрілу найближчу й найбільш уразливу. З появою під час стрільби нової, важливішої цілі, вогонь негайно переводять на неї.

Вибір прицілу й точки прицілювання. Вибираючи приціл і точку прицілювання, необхідно визначити відстань до цілі та взяти до уваги зовнішні умови, які можуть впливати на дальність та напрямок руху кулі.

Як відомо, у механізованих підрозділах основними способами визначення відстані до цілі є: а) окомірний (за відрізками місцевості; за ступенем видимості предмета); б) за лінійними та кутовими розмірами предметів; в) за допомогою прицільного пристрою зброї; г) за попереднім вимірюванням; ґ) за співвідношенням швидкостей звуку й світла; д) на слух.

За умови завчасної підготовки до стрільби можна і треба застосовувати найточніший спосіб - вимірювання відстаней кроками або за спідометром автомобіля.

Розгляньмо спосіб визначення відстані до цілі за допомогою прицільних пристроїв автомата як найхарактерніший у бойових умовах для стрільців механізованих підрозділів.

Мушка автомата Калашнікова під час прицілювання на певній відстані перекриває кут у 0-025 (2,5 тисячної - докладніше про цю одиницю виміру Див. на с. 14).

Наприклад, на відстані 400 м криюча величина мушки складатиме 1 м. Зауважмо, що мушка автомата на відстані 100 м перекриває 25 см, на відстані 200 м - 50 см, на 300 м - 75 см тощо. Використовуючи значення криючої величини мушки, можна визначити відстань до цілі супротивника, наприклад: якщо під час прицілювання мушка автомата удвічі ширша від ширини (грудної фігури) людини (0,5 м), тоді мушка перекриває 1 м по фронту. У цьому разі відстань до цілі становить 400 м. У такому випадку стрільбу на відстань до 400 м потрібно вести, як правило, з прицілом "4" або "П", цілячись у нижній край цілі або в центр її, якщо ціль висока (ростова фігура). Під час стрільби на відстані, які більші ніж 400 м, приціл встановлюють, беручи до уваги відстань до цілі, заокруглену до цілих сотень метрів. За точку прицілювання, як правило, вибирають центр цілі.

Якщо умови стрільби не міняти, то в межах відстані прямого пострілу вогонь потрібно вести з прицілом, який відповідає відстані прямого пострілу, з точкою прицілювання в нижній край цілі.

Підготовка упора, підготовка до стрільби лежачи з упора. Для стрільби з автомата необхідно вибирати відповідне місце - вогневу позицію, яка б забезпечувала: а) укриття від настильного вогню супротивника, його спостереження; б) зручне використання зброї, у тому числі ручних гранат; в) широкий спектр вогню і спостереження за супротивником; г) перевагу над супротивником у веденні вогню та спостереженні; ґ) скрите (приховане) розташування, зручний маршрут підходу та зручний маршрут для висунення до наступної позиції.

Залежно від обстановки місце для стрільби вибирають у траншеї, окопі, вирві від снаряда, канаві, за каменем, пеньком тощо.

У населеному пункті місце для стрільби може бути вибрано в проламі стіни з невеликим діаметром. Обладнуючи вогневу позицію, важливо пам'ятати, що тонкі цегляні стіни прострілюються наскрізь з кулемета Калашнікова калібру 7,62 мм і снайперської гвинтівки Драгунова (СГД); у вікнах необхідно вибити залишки скла разом з рамою, не висовуючи голову з вікон. Стрільбу й спостереження треба вести тільки з глибини будинку - це безпечніше: не видно ні вас, ні спалахів полум'я від пострілів, ні диму, а також звук значно приглушується усередині приміщення. Не слід вибирати місце для стрільби поблизу окремих місцевих предметів, а також на хребтах висот. Захист завжди повинен перебувати ліворуч від вас, закриваючи тіло і більшу частину голови.

Потрібно так організувати вогневий контакт, щоб можливий захист супротивника був праворуч від нього, а ваш - ліворуч від вас. Для цього потрібно постійно (якщо ситуація сприяє) "закручувати" поле бою, переміщуючись ліворуч.

Штурмуючи будь-який об'єкт, наближатися до нього краще із сонячного боку: сонце перешкоджатиме супротивникові вести прицільний вогонь.

Якщо є час для завчасної підготовки місця для стрільби, необхідно перевірити можливість ведення вогню в заданому секторі або напрямку, для чого автомат потрібно послідовно наводити на різні місцеві предмети.

Для зручності стрільби з упора потрібно покласти автомат цівкою на упор і утримувати його лівою рукою за магазин або цівку, а правою рукою - за пістолетну рукоятку. Жорсткий упор (іл. 1.5 а, б) для пом'якшення потрібно перекрити дерном, згорнутим плащ-наметом тощо або, за наявності часу, застосувати інші підручні матеріали (іл. 1.5 в).
Іл. 1.5. Жорсткий упор для стрільби лежачи з упора: а - з дощок; б - із землі; в - з різних матеріалів Тренування в одноманітності прицілювання, вирішення завдань на визначення прицілу і точки прицілювання.
Варто пам'ятати, що для здійснення влучного пострілу (черги) велике значення має точність й одноманітність прицілювання. Особливо важливо не допускати відхилення мушки в прорізі прицілу від правильного положення, тобто точно брати рівну мушку.

Так, незначне відхилення мушки під час стрільби на дальність понад 300 м може призвести до того, що середня траєкторія пройде поза ціллю.

Припустимо, що автоматник, недбало прицілившись у фігуру, яка перебігає на відстані 400 м, притримав мушку в прорізі ліворуч на 0,5 мм. Тоді кулі зосередяться ліворуч від точки прицілювання на 52 см, тому що зсув мушки вбік на 1 мм при стрільбі на 100 м переміщує середню точку влучення на 26 см. Цей приклад наочно показує, наскільки важливо брати рівну мушку. Ведучи вогонь, особливо чергами, треба міцно вперти приклад у плече, не міняючи положення ліктів і зберігаючи "рівну" мушку під точкою прицілювання.

Після кожної черги (пострілу) потрібно швидко відновлювати правильність прицілювання. Під час стрільби з положення лежачи автомат дозволено впирати магазином у ґрунт. Стріляючи безперервним вогнем по широкій цілі, необхідно плавно переміщати рівну мушку з однієї сторони цілі на другу.
Тисячною називають центральний кут, що спирається на дугу, яка становить 1/6000 довжини кола. Якщо коло довільного радіуса розділити на 6000 рівних частин і з'єднати відрізками кінці дуг із центром кола, матимемо 6000 рівних центральних кутів. Кутові величини записують і читають так, як у поданому нижче прикладі: "Кут 5 тисячних: записуємо 0-05, читаємо - нуль, нуль п'ять". Іл. 1.6. Поняття тисячної
Щоб визначити кутову величину, потрібно знати, що відрізку в 1 мм, віддаленому від ока на 50 см, відповідає кут у дві тисячні (записується 0-02). Звідси легко визначити кутову величину для будь-яких відрізків. Наприклад, для відрізка в 0,5 см кутова величина буде 10 тисячних (0-10), для відрізка в 1 см - 20 тисячних (0-20) тощо.

Кутові розміри окремих предметів у тисячних подані в табл. 1.1.
Кутові розміри окремих предметів
Коли відомі лінійні розміри типової цілі або місцевого предмета поблизу неї, то для визначення відстані можна скористатися формулою тисячної:

де: Д - дальність до цілі, м;

В - лінійний розмір цілі (місцевого предмета), м;

К - кут, під яким спостерігається ціль (місцевий предмет), у тисячних.

Якщо, наприклад, видима ширина фігури людини (0,5 м) збігається з товщиною мушки (іл. 1.7 а), то дальність до цілі становить 200 м; якщо видима фігура удвічі вужча від мушки (іл. 1.7 б), то дальність до неї - 400 м.
Іл. 1.7. Співвідносність видимої ширини фігури людини, товщини мушки та дальності до цілі
Щоб визначити криючу величину мушки (прорізу прицілу), використовують формулу (1):

де К - криюча величина мушки (прорізу прицілу), мм;

D - дальність до цілі, мм;

Р - розмір мушки автомата (2 мм);

S - відстань від ока до вершини мушки (прорізу прицілу), мм.

Після підставляння значень в (1) криюча величина мушки автомата на дальності 100 м (табл. 1.2) дорівнюватиме 303 мм, або ~ 30 см.

На інші дальності криюча величина мушки (прорізу) (іл. 1.8) буде більшою від одержаної в стільки, у скільки разів дальність до цілі буде більшою від 100 м. Наприклад, на 400 м - криюча величина мушки складатиме 1 м або, наприклад, 2,5 ширини грудної фігури. Так само розраховують криючі величини мушки іншої зброї.
Криючі величини мушки АК-74 Іл. 1.8. Криюча величина мушки на різні відстані
Інколи з достатньою точністю відстань до цілі, яка веде вогонь, можна визначити за часом (за допомогою секундоміра, годинника) між спалахом та звуком пострілу. Проміжок часу в секундах від моменту появи спалаху до моменту сприйняття звуку треба помножити на 340 (це швидкість поширення звуку в повітрі - 340 м/с).
Правило визначення поправок на бічний вітер. Правило діє, коли дальність до цілі становить 300-600 м за бічного помірного вітру. Для стрілецької зброї під патрон 5,45 мм: "Вітер кулю так відносить, як від прицілу: два відкинути - тобто відняти і поділити на два" (див. формулу 3 та іл. 1.9). де: ППв - поправка на боковий вітер (у фігурах); Пр - значення величини прицілу без нулів. Іл. 1.9. Методика вибору абсолютного значення поправки (а) на бічний вітер під час прицілювання за допомогою прицільних пристроїв зброї (б, в) і формули (г)
Поправку (ППв) за сильного вітру необхідно збільшити удвічі, а за слабкого вітру - зменшити удвічі.

За вітру, що дме під гострим кутом до площини стрільби, поправку беруть удвічі меншою, ніж за вітру, що дме під кутом 90°.

Поправка подана у фігурах людини (мішень № 8 - ростова мішень) (іл. 1.10).
Іл. 1.10. Мішень № 8 - лінійні розміри у см
Приклад 1. Визначити поправку на боковий вітер у фігурах людини. Умови: відстань до цілі 600 м, вітер бічний помірний, мішень № 8 - ростова мішень.

Відповідь: поправку на боковий вітер становить 2 фігури.

Приклад 2. Визначити поправку на боковий вітер у фігурах людини. Умови: відстань до цілі 500 м, вітер зустрічний сильний, що дме під кутом 50°, мішень № 8 - ростова мішень.

Відповідь: поправку на боковий вітер становить 1,5 фігури.

Винесення точки прицілювання необхідно здійснювати тільки від середини цілі, як показано на іл. 1.11.
Правила визначення поправок на рух цілі. Випередження на рух цілі вказано у фігурах цілі. Для стрілецької зброї по ростових фігурах, що біжать (швидкість 3 м/с), за флангового руху цілі на всі відстані під патрон 5,45 мм: "Випередження дорівнює прицілу мінус 0,5", тобто: Впр = Пр - 0,5, (4) де: Впр - випередження у фігурах цілі людини; Пр - приціл, що відповідає відстані до цілі.
1. Охарактеризуйте загальні заходи безпечного поводження зі стрілецькою зброєю. 2. Які особливості заходів безпеки під час стрільби на стрільбищі вам відомі? 3. Яку з названих цілей вибирає в бою стрілець для прицільного ураження насамперед: танк / бойова машина піхоти / бронетранспортер / обслуга гранатомета / снайпер? Відповідь обґрунтуйте. 4. Прокоментуйте методику вибору криючої величини мушки.

5. Поясніть, як вибирають і готують місце для стрільби лежачи. Зробіть це з товаришами на місцевості, використовуючи підручні матеріали. 6. Поясніть, як потрібно вводити поправку на боковий вітер. 7. Визначте поправку на боковий вітер у фігурах людини. Умови: відстань до цілі 800 м, вітер бічний помірний, мішень № 8 - "та, що біжить".

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Ведення вогню з місця по нерухомих цілях і цілях, що з'являються. Заходи безпеки під час проведення стрільб у тирі та на військовому стрільбищі. Організація та порядок проведення стрільби з автомата - Захист Вітчизни. Рівень стандарту. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Ведення вогню з місця по нерухомих цілях і цілях, що з'являються. Заходи безпеки під час проведення стрільб у тирі та на військовому стрільбищі. Організація та порядок проведення стрільби з автомата - Ведення вогню з місця по нерухомих цілях і цілях, що з'являються - Вогнева підготовка - Захист Вітчизни - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А.

# data[].attributes.headline
10.10.2022 11 клас Заходи безпеки під час поводження з ручними гранатами. Вивчення прийомів і правил метання ручних гранат. 

# data[].attributes.subject
10.10.2022 11 клас Заходи безпеки під час поводження з ручними гранатами. Вивчення прийомів і правил метання ручних гранат. 

# data[].attributes.attachment_link.title
РУЧНІ ГРАНАТИ.  Урок захисту України.  Метання СТРАЙКБОЛЬНОЇ ГРАНАТИ.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Корекційна освіта

# data[].attributes.attachment_link.title
Ручні гранати

# data[].attributes.headline
03.10.2022 11 клас. Ручні гранати. Порядок огляду і підготовки гранат до застосування.

# data[].attributes.subject
03.10.2022 11 клас. Ручні гранати. Порядок огляду і підготовки гранат до застосування.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Рівень стандарту. 11 клас. Гудима

* Що вам відомо про гранати: їхні різновиди, призначення, принцип дії?

Ручна осколкова граната - вибуховий боєприпас, призначений за допомогою ручного метання для ураження живої сили і бойової техніки противника осколками й ударною хвилею, що виникають через вибух. Застосовують їх у ближньому бою (під час атаки, оборони, в окопах, сховищах, містах і селах, лісах, горах).

Розрізняють також ручні протитанкові й спеціальні (димові, запальні, світлошумові, освітлювальні, сигнальні, газові тощо) гранати.

Ручні гранати можуть бути дистанційної (вибухають через певний час після метання) й ударної (вибухають миттєво, потрапляючи на перешкоду) дій. Вони безвідмовно вибухають при ударі об твердий предмет або ґрунт чи падаючи в грязюку, сніг, воду тощо. Вибух спричиняє наявність великої кількості осколків, які розлітаються в різні боки. На озброєнні в ЗСУ залежно від відстані розлітання осколків після вибуху є гранати наступальні та оборонні. До наступальних належать гранати РГ-42 (ручна граната 1942 р.), РГД-5 (ручна граната дистанційна, модифікація - 5), РГН (ручна граната наступальна) (іл. 3.1). Їхні осколки уражають живу силу в радіусі до 25 м.
Іл. 3.1. Загальний вигляд наступальних ручних гранат: а - РГ-42; б - РГД-5; в - РГН
В обороні використовують ручні гранати дистанційної дії Ф-1, оскільки її радіус ураження сягає до 200 м, та РГО - з радіусом можливого ураження до 150 м (іл. 3.2). Оборонні гранати метають тільки із-за укриття.
Іл. 3.2. Загальний вигляд оборонних ручних гранат: а - Ф-1; б - РГО
Ручна кумулятивна граната РКГ-3 (іл. 3.3) призначена для боротьби з танками та іншими броньованими цілями (самохідно-артилерійськими установками, бронетранспортерами, бронеавтомобілями), а також для руйнування міцних перешкод і сховищ польового типу та ураження живої сили противника в них. Вона має ударну дію і, влучивши в ціль (тверду перешкоду), миттєво вибухає. Хоча для боротьби із сучасними танками, оснащеними динамічним захистом, вони вже мало придатні, але для ураження БМП, БТР та інших бронемашин ці гранати залишаються достатньо ефективними.
Іл. 3.3. Ручна кумулятивна граната РКГ-3: а - загальний вигляд; б - у розрізі
Бойові властивості ручних гранат подано в табл. 3.1.

Загальна будова і принцип дії ручних осколкових гранат. Для вивчення будови гранат користуються навчальними або навчально-імітаційними гранатами та плакатами.

Граната складається з корпусу (металевого або з інших легких матеріалів високої питомої міцності), заряду вибухової речовини і підривача (запалу) (іл. 3.4).
Іл. 3.4. Ручні протипіхотні осколкові гранати: 1 - кільце запобіжної чеки; 2 - спусковий важіль запалу; 3 - корпус; 4 - вибуховий заряд; 5 - запал
Корпус гранати містить вибуховий заряд та трубку для запалу. З корпусу під час вибуху гранати утворюються осколки. Верхня частина корпусу складається із зовнішньої оболонки, яку називають ковпаком, та вкладиша ковпака. До верхньої частини за допомогою манжети кріпиться трубка запалу. Трубка запалу слугує для герметизації вибухового заряду в корпусі та для кріплення запалу до гранати. Для збереження трубки від забруднення в неї угвинчують пластмасовий корок. Готуючи гранату до метання, замість корка в трубку вгвинчують запал.

Нижня частина корпусу складається із зовнішньої оболонки, яку називають піддоном, і вкладиша піддона.

Вибуховий заряд наповнює корпус, під час вибуху граната розривається на осколки. Вилка спускового важеля утримує ударник у зведеному положенні (бойова пружина стиснута). На трубці ударного механізму спусковий важіль утримується запобіжною чекою.

Запобіжна чека проходить через отвори спускового важеля і стінок трубки ударного механізму. На трубці є кільце, висмикуючи яке, звільняють чеку. Після висмикування запобіжної чеки й метання гранати спусковий важіль відходить убік під дією бойової пружини, яка віддає енергію ударникові. Ударник завдає удару по капсулю-запальнику. Промінь вогню від капсуля-запальника переходить на сповільнювач, запалює його й, пройшовши через нього, передається капсулю-детонатору, який, вибухаючи, підриває розривний заряд гранати. Корпус гранати розривається, і осколки розлітаються в різні боки.

Запал призначений для підриву вибухового заряду гранати. Він складається з втулки сповільнювача, капсуля-запальника сповільнювача і капсуля-детонатора. Запал завжди перебуває в бойовому положенні. Розбирати запал і перевіряти роботу ударного механізму категорично заборонено. Його вибух спричиняє тяжкі травми.

Ручні осколкові гранати укомплектовані уніфікованим запалом ручної гранати модернізованим (УЗРГМ, УЗРГМ-2), який не має забарвлення. Недоліком є те, що час від початку його горіння до вибуху гранати складає 3,2-4,2 с, що дає змогу супротивнику встигнути сховатися або навіть кинути гранату назад. Також граната може відкотитися через удар об перепону чи скотитися вниз у разі метання в горах.

З 1981 р. розпочато виробництво ручних гранат РГН та РГО (іл. 3.5). Але з часів колишнього СРСР досі є значний запас гранат, придатних для використання, тому вони теж на озброєнні ЗСУ.
Іл. 3.5. Загальний вигляд та будова ручних гранат РГН та РГО а - РГН: 1 - нижня півсфера; 2 - верхня півсфера; 3 - стакан; 4 - пробка; 5 - манжета; 6 - вибухова суміш; б - РГО: 1 - нижня внутрішня півсфера; 2 - нижня зовнішня півсфера; 3 - вибухова суміш; 4 - верхня зовнішня півсфера; 5 - стакан; 6 - пробка; 7 - манжета; 8 - верхня внутрішня півсфера
Ручні осколкові гранати РГН та РГО укомплектовані ударно-дистанційним запалом - УДЗ. Він, на відміну від запалу гранати УЗРГМ, здатний підривати гранату після метання через 3,3-4,3 с, а також унаслідок удару об будь-яку поверхню.

Стисла характеристика ручної протитанкової кумулятивної гранати. Ручна кумулятивна граната РКГ-3 (призначення, будова і робота частин і механізмів пізніших зразків ручної кумулятивної гранати РКГ-3Е і РКГ-3ЕМ аналогічні гранаті РКГ-3) - протитанкова граната спрямованої дії (іл. 3.6). Бронепробійність - 170 мм (РКГ-3Е), 220 мм (РКГ-3ЕМ).
Іл. 3.6. Будова ручної протитанкової кумулятивної гранати РКГ-3: 1 - корпус; 2 - розривний заряд; 3 - запал; 4 - руків'я
Граната складається з корпусу з розривним зарядом, руків'я і запалу. Циліндричний корпус вміщає основний вибуховий заряд, додатковий заряд і трубку для запалу.

Основний заряд має кумулятивну воронку, обернену до дна корпусу і покриту тонким шаром металу. На зовнішній поверхні корпусу нанесена інструкція щодо поводження з гранатою. У руків'ї змонтовані стабілізатор, закритий відкидним ковпаком рукоятки, і ударний механізм із чотирма запобіжниками. Стабілізатор гранати складається з втулки, матер'яного конуса ("парашута-стабілізатора"), чотирьох дротяних пір'їн, кільця і пружини. На рухомій муфті руків'я зроблена різьба для з'єднання з корпусом. Запал миттєвої дії містить капсуль-детонатор, а в гільзі - додатковий детонатор.

Напрямок польоту гранати дном уперед забезпечує стабілізатор (парашут). Після того, як із запалу висмикнули чеку й кинули гранату, з руків'я пружина виштовхує стабілізатор, завдяки якому граната летить (іл. 3.7) кумулятивною вирвою до мішені.
Іл. 3.7. Граната РКГ-3 під час польоту: 1 - пружина стабілізатора; 2 - рухома трубка; 3 - дротяні пір'їни; 4 - матер'яний конус; 5 - відкидний ковпак з планкою; 6 - пружина ковпака
РКГ-3 найефективніше діє, якщо втрапляє в ціль дном (іл. 3.8).
Іл. 3.8. Кумулятивний ефект РКГ-3: 1 - підривник; 2 - заряд; 3 - металева лійка; 4 - гази; 5 - фокус кумуляції (найвужча частина кумулятивного струменя)
Загальна будова і принцип дії навчально-імітаційних гранат. Крім бойових, є також навчально-імітаційні гранати, призначені для навчання прийомів і правил метання ручних гранат. За формою, масою і правилами поводження вони не відрізняються від бойових гранат, а під час падіння звуковим і димовим ефектом імітують вибух.

Відмінність бойової гранати від навчальної полягає в особливостях забарвлення, конструкції й маркуванні. Бойові гранати фарбують у зелені кольори - від світло-зеленого до темно-зеленого, а навчально-імітаційні гранати - у чорні кольори, також на них є відповідне маркування, а на оборонній гранаті (НРГ), крім того, ще й наявні дві білі смуги - поперечна та повздовжна (іл. 3.9 в). Бойовий запал не має забарвлення. У навчально-імітаційного запалу кільце чеки й нижня частина притискного важеля пофарбовані в червоні кольори. Навчально-імітаційні гранати мають у нижній частині отвір.

До навчально-імітаційних гранат належать: * навчальна ручна граната наступальна з поперечною та повздовжною білими смугами (НРГ-Н, для неї пристосовано корпус ручної осколкової гранати РГД-5) (іл. 3.9 а); * навчальна ручна граната оборонна (НРГ, для неї використано корпус ручної осколкової гранати Ф-1) (іл. 3.9 б); * навчальна протитанкова граната (НПГ-8) (іл. 3.9 в).
Іл. 3.9. Загальний вигляд навчально-імітаційних ручних гранат: а - НРГ-Н; б - НРГ; в - НПГ-8
Порядок огляду й підготовки гранат до застосування. Гранати надходять у війська в дерев'яних ящиках. На їхніх стінках і кришці нанесено маркування, у якому вказано кількість гранат у ящику, їхня маса, найменування гранат і запалів, номер заводу-виробника, номер партії гранат, рік виготовлення і знак небезпечності. У ящиках гранати, руків'я і запали укладають в окремих металевих коробках. Для відкриття коробок є ніж.

Усі запаси гранат і запалів, крім тих, що носять із собою, зберігають у заводських коробках. Бійці носять гранати в гранатних сумках (іл. 3.10). Запали розміщують окремо від гранат, при цьому кожний має бути загорнений у папір або шматок чистої тканини. У танках (бронетранспортерах, самохідно-артилерійських установках) гранати й окремо від них запали складають у сумки. Перед складанням у гранатну сумку і перед заряджанням гранати і запали підлягають огляду: потрібно приділити особливу увагу тому, щоб корпус гранати не мав глибоких вм'ятин та наскрізної іржі, трубка для запалу не була засміченою та не мала наскрізних пошкоджень; запал був чистим і не проіржавілим, без вм'ятин; кінці запобіжної чеки були розведені й не мали тріщин на згинах. Запали з тріщинками або із зеленим нальотом до застосування не придатні.
Іл. 3.10. Гранатні сумки: а - для осколкових гранат; б - для протитанкових гранат (1 - гранати; 2 - кишеня для запалів); в - сумка для ручної гранати Ф-1
Треба оберігати гранати і запали від сильних поштовхів, ударів, вогню, бруду й вологи. Забруднені або мокрі гранати за першої ж можливості обережно витирають і під наглядом просушують на сонці або в теплому приміщенні, але не біля вогню. Гранати, що зберігають тривалий час у гранатних сумках, потрібно періодично оглядати. Несправні гранати і запали здають на склад для знищення. Бойові гранати видають лише тим, хто навчався поводитися з ними. Категорично ЗАБОРОНЕНО розбирати бойові гранати й усувати в них несправності; переносити гранати без сумок (підвішеними за кільце запобіжної чеки); торкатися гранати, що не розірвалася; до метання гранат РГН та РГО звільняти руків'я і метати їх з висмикнутим шплінтом.

Заряджати гранату потрібно лише перед метанням. Насамперед треба викрутити пластмасовий корок з трубки корпусу і вставити в неї запал, угвинтивши його до кінця. Граната готова до метання.

1. Назвіть відомі вам різновиди гранат. 2. У чому полягає призначення ручних осколкових гранат та ручної кумулятивної гранати РКГ-3? 3. Розкажіть товаришу про бойові властивості ручних гранат. 4. Яка загальна будова ручних осколкових гранат та який принцип їх дії? 5. Як відрізнити бойові гранати від навчально-імітаційних?

6. Розкажіть товаришу про порядок огляду й підготовки ручних осколкових гранат до застосування.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Призначення, бойові властивості, загальна будова і принцип дії ручних гранат. Порядок огляду і підготовки гранат до застосування - Захист Вітчизни. Рівень стандарту. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Призначення, бойові властивості, загальна будова і принцип дії ручних гранат. Порядок огляду і підготовки гранат до застосування - Ручні осколкові гранати та поводження з ними - Вогнева підготовка - Захист Вітчизни - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А.

# data[].attributes.headline
26.09.2022 11 клас Порядок дій у складі бойових груп

# data[].attributes.subject
26.09.2022 11 клас Порядок дій у складі бойових груп

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Рівень стандарту. 11 клас. Гудима

* Що найголовніше в складі й діях механізованого віділення (мвід)?
З Указу Президента України № 555 / 2015 про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 р. "Про нову редакцію воєнної доктрини України": Розділ ІІІ, п. 16. Основними цілями у сфері воєнної політики України є: удосконалення системи забезпечення воєнної безпеки, яка б гарантувала надійний захист держави від зовнішніх та внутрішніх загроз, гідне сприйняття України на міжнародному рівні та відповідала критеріям членства України в ЄС і НАТО. Пункт 37. Ключовими завданнями створення умов для відновлення державного суверенітету та територіальної цілісності України є: розвиток Збройних сил України за західними стандартами та досягнення сумісності зі збройними силами держав - членів НАТО. Порядок дій бойових груп у складі механізованого відділення (мвід) в обороні.
Оборонний бій - вид загальновійськового бою, який ведуть з метою відбиття наступу противника, завдання йому максимальних втрат, утримання важливих рубежів, об'єктів місцевості та створення сприятливих умов для переходу в наступ або ведення інших дій.

Завдання відділення в обороні. Оборона має більшу кількість явних переваг, порівняно з наступом.

Варто зіставити ці види бойових дій, щоб зрозуміти їх відносні недоліки і переваги, зокрема оборона має значні переваги, особливо з точки зору логістики. У наступі маршрути постачання боєприпасами, пально-мастильними матеріалами, продовольством атакуючої сторони розтягнуті вздовж з тилу до лінії фронту і є вразливими до атаки противником, несприятливих погодних умов і дуже залежать від стану доріг. Навпаки, підрозділи в обороні використовують запаси, створені буквально за їхньою тильною межею.

Щодо комунікацій зв'язку, то в обороні так само є перевага. В обороні, як правило, зв'язок підтримується наземними телефонними лініями, що є безпечнішими, ніж радіо.

На додачу до цього, в обороні можна відряджати посильних зв'язківців, користуватися сигнальним прапорцями та звуковими сигналами. Ті, що наступають, перебувають у русі і змушені використовувати посильних зв'язківців, радіо або візуальні сигнали. Ці способи комунікації хоч і ефективні, але небезпечні й вимагають чимало часу для передачі даних.

Оборона має кілька переваг і на тактичному рівні. Укриття (окопи, траншеї) зменшують видимий силует бійця та прикривають його від прицільного вогню. Підрозділи мають чітко визначені сектори вогню, що перехрещуються з секторами обстрілу сусідів на флангах. Їх підтримує вогонь мінометів і кулеметів, а від наступу супротивника додатково захищають дротові загородження. Бійці в обороні знають місцевість перед собою і в глибині позиції. Їм відомі всі можливі маршрути підходу супротивника. У солдатів більше часу для відпочинку й підготовки до ведення бою. Цього не можна сказати про атакуючу сторону.

Чому ж тоді ми кажемо: "Кращий захист - це наступ"? Завдяки чому наступ є привабливішою формою? Щоб зрозуміти це, ми маємо зрозуміти порядок дій відділення в складі бойових груп в обороні.

Роботу з організації оборонного бою командир відділення розпочинає з отримання бойового завдання і проводить її, як правило, на місцевості.

Отримавши завдання на перехід до оборони за умови відсутності зіткнення з противником, командир відділення повинен: організувати підготовку відділення до виконання завдання; вивести відділення на вказану позицію, організувати безпосередню охорону; вказати основну і запасну вогневі позиції для БМП (БТР), кулеметника, гранатометника і місця для стрільби стрільцям, визначити порядок дій відділення і завдання підлеглим; провести бойовий розрахунок; віддати бойовий наказ. Надалі він організовує інженерне обладнання і маскування позиції, готує дані для ведення вогню вдень і вночі, складає картку вогню відділення, керує підготовкою відділення до дій та у встановлений час доповідає командиру взводу про готовність до бою.

За умови безпосереднього зіткнення з противником командир відділення організовує захоплення вказаної позиції, у ході якого визначає порядок дій відділення в оборонному бою. Після зайняття позиції і закріплення на ній діє в подальшому, як під час переходу до оборони, за умови відсутності зіткнення із супротивником організовує безпосередню охорону; докладно вивчає місцевість, уточнює бойовий розрахунок відділення, вогневі позиції для БМП (БТР), кулеметника, гранатометника і місця для стрільби стрільцям та завдання підлеглим; віддає бойовий наказ; складає картку вогню відділення (іл. 12.1) і завершує підготовку особового складу, ОВТ до виконання отриманого завдання.
Іл. 12.1. Бойова позиція мотопіхотного відділення в обороні в рівномірному бойовому порядку за стандартами НАТО
Під час проведення бойового розрахунку командир відділення повинен визначити склад бойових груп ("двійок", "трійок") та їх старших, призначити спостерігача, черговий вогневий засіб, виділити за необхідності зв'язківця та підношувача боєприпасів.

Під час організації безпосередньої охорони командир відділення доводить особовому складу пароль на пропуск, вказує порядок ведення спостереження за місцевістю, повітрям і сигналами командира взводу, ставить завдання черговому вогневому засобу, спостерігачу і визначає порядок дій відділення в разі раптового нападу противника.

У бойовому наказі під час постановки завдань особовому складу командир механізованого відділення (мвід) вказує¹: * всьому відділенню - позицію, смугу вогню і додатковий сектор обстрілу, порядок спостереження та ведення вогню по наземних і повітряних цілях, місця відділення в ділянках зосередженого вогню взводу; * кулеметнику, гранатометнику, стрільцям - основні та запасні (тимчасові) вогневі позиції (стрільцям - місця для стрільби), основні й додаткові сектори обстрілу з кожної позиції; завдання щодо відбиття атаки противника та знищення противника, який увірвався на бойову позицію або обходить її порядок, обладнання позицій (місць) і зміни їх під час бою.

Згідно з "Бойовим статутом механізованих і танкових військ Сухопутних військ Збройних сил України (Частина ІІІ. Взвод, відділення, екіпаж)".

Командир відділення визначає:

бойовим групам: склад кожної групи; старшого групи; місце (основне і запасне) на позиції відділення; смугу вогню і додатковий сектор обстрілу; порядок їх обладнання і зміни в ході бою;

екіпажу БМП (БТР) - основні та запасні (тимчасові) вогневі позиції для бойової машини, основний і додатковий сектори обстрілу з кожної з них; укриття; завдання щодо відбиття атаки противника і знищення його броньованих цілей; порядок обладнання позиції; механіку-водію (водію), крім того, - порядок зміни і маршрут виходу на запасну (тимчасову) вогневу позицію, порядок спостереження і коректування вогню.

У разі призначення БМП для дій як кочового вогневого засобу, її екіпажу вказують завдання, маршрут руху, декілька вогневих позицій, порядок їх зміни та дій після виконання завдання.

У ході підготовки до ведення оборонного бою командир відділення перевіряє: правильність зайняття позицій (місць для стрільби), їх обладнання та маскування; знання особовим складом свого завдання, сигналів сповіщення, управління і порядку дій за ними; підготовку даних для ведення стрільби, наявність боєприпасів, заправку бойової машини, екіпірування підлеглих та готовність їх до дій, а також контролює несення служби спостерігачем і черговим з вогневим засобом.

Особовий склад відділення перебуває в постійній готовності до відбиття нападу противника, його ДРГ і вертольотів (літаків). До переходу противника в наступ на позиції відділення постійно несе службу спостерігач. Для відбиття раптового нападу супротивника і знищення його дрібних груп, які ведуть розвідку, намагаються пророблювати проходи в загородженнях або просочитись у глибину оборони, призначають черговий вогневий засіб (кулеметник або стрілець), який розміщується, як правило, на запасній (тимчасовій) вогневій позиції. Якщо черговим вогневим засобом призначають БМП (БТР), у ній розміщуються механік-водій (водій) і навідник-оператор (навідник кулемета БТР), які ведуть спостереження за противником і місцевістю й готові до негайного відкриття вогню. Решта особового складу, залежно від обстановки, проводить інженерне дообладнання позиції, тренує бойову підготовку, допомагає механіку-водію (водію) у технічному обслуговуванні БМП (БТР) або відпочиває.

Поодиноких військовослужбовців і дрібні групи противника, які намагаються вести розвідку, діяти перед переднім краєм або на флангах бойової позиції, відділення захоплює в полон, а в разі неможливості захоплення - знищує вогнем, як правило, чергового вогневого засобу із запасної (тимчасової) вогневої позиції. Великі групи противника, що наближаються до позиції відділення, знищують вогнем кулемета або БМП (БТР), а за потреби - вогнем усього відділення. Вогонь відкривають за командою командира відділення.

Під час вогневої підготовки атаки противника командир відділення та спостерігач ведуть спостереження, а решта особового складу ховається в окопах з протиосколковими козирками, щілинах і бліндажах або в БМП (БТР), перебувають у готовності швидко зайняти свої місця на позиції.

Виявивши перехід противника в атаку, за командою командира (сигналом спостерігача) "Відділення - до БОЮ", особовий склад негайно займає позиції і готується до відкриття вогню. Вогонь по противнику відкривають з наближенням його на дальність ефективного вогню зброї відділення (іл. 12.2): спочатку з ПТКР, БМП (БТР), потім з кулеметів, а з дистанції 400-600 м - з усієї зброї відділення - і вогонь сягає найвищої напруги. Танки й інші броньовані машини противника знищують ПТКР, вогнем з БМП, гранатометів і реактивними протитанковими гранатами, а піхоту, що спішилася, - відсікають від танків і знищують вогнем кулеметів і автоматів.
Іл. 12.2. Вогонь (сині лінії) по супротивнику в обороні відкривають з наближенням його на дальність ефективного вогню
Вогонь протитанкових засобів відділення зосереджують насамперед на головному танку або танку з мінним тралом (іл. 12.3), який долає загородження перед переднім краєм оборони, а потім на інших танках і броньованих машинах, що атакують. З метою знищення танків, які долають загородження перед позицією відділення, командир може вислати вперед гранатометника з помічником (стрільця з реактивними протитанковими гранатами). Біля найімовірнішого місця проходу противника через загородження можуть обладнати окоп і хід сполучення до нього, тобто влаштовують вогневу засідку (іл. 12.4). В окопі розташовується гранатометник або кулеметник (стрілець), а також заздалегідь може готуватися мінний шлагбаум (іл. 12.5).
Іл. 12.3. Танк з мінним тралом Іл. 12.4. Вогнева засідка: знищення танка протитанковою гранатою
Кулеметник (стрілець) і снайпер у боротьбі з танками зосереджують свій вогонь на їхніх приладах прицілювання і спостереження. У разі виходу танка противника безпосередньо до позиції відділення його вражають реактивними протитанковими гранатами в борт, кормову частину або гусеничну стрічку (іл. 12.6 а). Екіпаж, який залишає уражений танк, знищують вогнем стрілецької зброї. У випадку виходу танка противника безпосередньо до позиції відділення, ближній до нього солдат з підходом танка на відстань 25-30 м метає по ньому ручну протитанкову гранату (іл. 12.6 б). Якщо танк виявився неураженим, солдат відбігає по траншеї вбік або лягає на її дно, а коли танк подолає окоп, швидко вискакує й метає протитанкову гранату в його борт або кормову частину. Після вибуху гранати солдат готується для знищення екіпажу, який залишає уражений танк.
Іл. 12.6. Ураження танка супротивника: а - реактивними протитанковими гранатами в борт, кормову частину або гусеничну стрічку; б - ручною протитанковою гранатою (якщо танк вийшов безпосередньо до позиції відділення)
З підходом піхоти противника на відстань 30-40 м відділення застосовує гранати. Супротивника, що увірвався на позицію відділення, знищують вогнем упритул, гранатами і в рукопашному бою. Розосередження солдатів супротивника траншеєю і ходом сполучення негайно затримують вогнем і швидким встановленням заздалегідь підготовлених рогаток, їжаків та інших переносних загороджень.

У разі пошкодження БМП (БТР) екіпаж, якщо можливо, продовжує вогнем знищувати противника, одночасно усуваючи своїми силами пошкодження. Екіпаж має право залишити БМП (БТР), якщо машина горить і всі вжиті для гасіння пожежі заходи виявилися безрезультатними. Під час залишення бойової машини екіпаж забирає закріплену за ним стрілецьку зброю, боєприпаси до неї та гранати, якщо можливо, демонтує спарені кулемети (екіпаж БМП, крім того, - ПТРК і ракети до нього), переходить на позиції відділення і доповідає командирові причину залишення машини.

Якщо противник атакує позицію сусіднього відділення, відділення здійснює допомогу сусіду вогнем.

БМП веде вогонь самостійно й за командою (сигналом) командира відділення. У випадку обходу або вклинення противника в оборону БМП під прикриттям вогню відділення займає запасну вогневу позицію та знищує його вогнем у фланг і в тил. Зміна вогневих позицій відбувається тільки за наказом командира взводу.
Досвід дій ООС. Дії під час мінометного обстрілу.

1. Прислухайтеся до звуків мін, що летять, навчіться їх розпізнавати.

2. Під час обстрілу негайно падайте і притискайтеся до землі або займіть укриття (бліндаж, перекриту щілину). Для збереження життя навчіться робити це до того, як міни почнуть падати.

3. Хай що б трапилося, у жодному випадку не можна підводитися і вставати. Не намагайтеся втекти із зони обстрілу: міни й осколки швидші за вас. Дочекайтеся, поки не прозвучить 8-10 розривів, почекайте ще хоча б три хвилини, після чого швидко міняйте позицію або йдіть в укриття. Навіть якщо комусь поряд потрібна допомога, надайте її після обстрілу й в укритті, інакше допомога, найімовірніше, знадобиться і вам.

4. Використовуйте штучні та природні укриття й складки місцевості. Сховатися в них можна в перервах між серіями пострілів.

5. Якщо ви перебуваєте в зоні, де можливий мінометний обстріл, не знімайте бронежилет і шолом, якщо вони у вас є. Бронежилети третього або четвертого класу цілком надійно захищають від мінометних осколків. Навіть простенький жилет другого класу і шолом старого зразка не будуть зайвими.

6. Не соромтеся тренуватися і заздалегідь відпрацьовувати свої дії в разі обстрілу.

Дії під час обстрілу РСЗВ.

1. Почути снаряд, який летить з надзвуковою швидкістю, неможливо. Організуйте постійне спостереження за полем бою.

2. Постійно тримайте в полі зору будівлі, що поблизу, споруди, місцеві предмети, які можна швидко використовувати як укриття. З часом це увійде у звичку.

3. Окопи, вирви, щілини захищають від осколків досить надійно. Якщо обстріл застав вас на відкритій місцевості, лягайте на землю.

4. У будівлі ховайтеся в підвалі чи на першому поверсі в кутку, недалеко від вікна (дверей).

5. Після закінчення залпу не поспішайте виходити з укриття. Зачекайте хоча б хвилин десять: цілком імовірно, що обстріл продовжиться.

Дії під час повітряного нальоту.

Під час повітряного нальоту дуже важливо не панікувати.

Якщо ви перебуваєте на відкритій ділянці, ляжте ниць і не дивіться вгору.

Переповзайте в укриття, якщо воно поруч. Не біжіть - різкий рух обов'язково приверне увагу пілота.

Пам'ятайте, що вертоліт спочатку робить поворот (у разі занадто малої висоти польоту для стрільби - піднімається), потім відкриває вогонь.

Якщо ви потрапили під повітряний наліт на відкритій місцевості, то:

1. ведіть груповий вогонь із усієї наявної зброї й намагайтеся створити зону загороджувального вогню прямо за курсом літака перед ним. Намагайтеся зайняти укриття у вирві від вибуху або за товстим деревом;

2. не збивайтеся в юрбу - розосередьтеся. Якщо вам доводиться бігти, не біжіть прямо за курсом літака, біжіть під кутом.

1. Опишіть методику знищення супротивника: а) у траншеях; б) в оборонному бою. 2. Обґрунтуйте, чому снайпер у боротьбі з танками зосереджує вогонь на приладах прицілювання і спостереження.

3. Прокоментуйте іл. 12.1 "Бойова позиція механізованого відділення (мвід) у рівномірному бойовому порядку за стандартами НАТО". 4. Обґрунтуйте і доведіть, коли в бою найбільш доцільно змінити магазин. 5. Прокоментуйте іл. 12.2 "Вогонь по супротивнику в обороні відкривають з наближенням його на дальність ефективного вогню".

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Порядок дій у складі бойових груп - Захист Вітчизни. Рівень стандарту. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Що найголовніше в складі й діях механізованого віділення (мвід)? З Указу Президента України № 555 / 2015 про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 р. "Про нову редакцію воєнної доктрини України": Розділ ІІІ, п. 16.

# data[].attributes.headline
19.09.2022 11 клас Склад бойової групи. Розподіл обов’язків між військовослужбовцями та їх взаємодія у бойовій групі.

# data[].attributes.subject
19.09.2022 11 клас Склад бойової групи. Розподіл обов’язків між військовослужбовцями та їх взаємодія у бойовій групі.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Захист Вітчизни. Рівень стандарту. 11 клас. Гудима

* Завершіть речення: "Бойові групи - це ... Їх створюють для ..."

Склад бойової групи ("двійки", "трійки"). Склад бойових груп залежить від організаційно-штатної структури відділення і завдань, які воно виконує. Для найкращої взаємодії, взаємоконтролю і взаємодопомоги, а також для полегшення управління підрозділом у цілому у групах військових об'єднують у пари або трійки.

Бійці в групах (парах чи трійках) діють у тісному контакті, постійно перебувають у межах прямої видимості й підтримують голосовий зв'язок.

Щоб такі групи діяли ефективно й мали високий рівень взаєморозуміння, треба формувати їх заздалегідь, ще в процесі підготовки до бойових дій. Тоді в бійців формуються не тільки дружні стосунки, а й буде почуття взаєморозуміння і передбачення дій товариша. Під час спільних тренувань у групах бійці обмінюватимуться досвідом і вироблятимуть єдину тактику дій, у них навіть буде формуватися "власна" мова спілкування. Подібна практика, наприклад, діє у Французькому іноземному легіоні, де військовослужбовці об'єднані в пари (біноми).

У разі підсилення відділення вогневими засобами, до складу бойових груп можуть додатково входити вогнеметник, обслуга АГС-17 (автоматичний гранатомет станковий) або СПГ-9 (станковий протитанковий гранатомет).

Отже, елементами бойового порядку відділення можуть бути: перша група (трійка), друга група (трійка), третя група (бойова машина).

Варіант складу бойових груп може бути таким:

перша група - старший стрілець (старший групи), кулеметник і стрілець;

друга група - командир відділення, снайпер, гранатометник, стрілець-помічник гранатометника;

третя група - заступник командира БМ - навідник-оператор (кулеметник) і механік-водій (водій).

Розподіл обов'язків між військовослужбовцями та їх взаємодія в бойовій групі. Командир відділення (бойової групи) зобов'язаний:
* знати тактику дій, можливості та способи застосування відділення (бойової групи) у різних видах бою; * досконало володіти основними видами озброєння і техніки відділення (бойової групи); * уміло командувати відділенням (бойовою групою) в бою і наполегливо домагатися виконання поставленого завдання, вести влучний вогонь зі зброї, орієнтуватися на будь-якій місцевості, користуватися топографічною картою, уміло використовувати прилади спостереження, особисто вести спостереження за противником, сигналами командира взводу і діями сусідів; * забезпечувати справну роботу засобів зв'язку, уміти використовувати їх, підтримувати стійкий зв'язок з командиром взводу.
Навідник-оператор БМП (навідник гармати, кулеметник БТР) зобов'язаний:
* знати озброєння БМП (БТР), прилади прицілювання і спостереження, постійно дбати про їхню готовність до бойового застосування; * знати правила стрільби з гармати і спареного з нею кулемета, пуску протитанкових керованих ракет; * уміти користуватися комплексом управління озброєння; * уміти оглядати, готувати до стрільби боєприпаси та укладати їх; * уміти виявляти і розпізнавати цілі, визначати вихідні дані для стрільби, вести влучний вогонь і знищувати виявлені цілі за командою командира відділення або самостійно; * своєчасно доповідати про використання (0,5 % і 0,75 %) запасу боєприпасів; * під час дій механізованого відділення (мвід) в пішому порядку постійно вести спостереження за полем бою, сигналами командира відділення, підтримувати вогнем озброєння БМП (БТР) дії відділення; * систематично перевіряти стан озброєння, прицільних приладів, механізмів заряджання і наведення, виконувати їхнє технічне обслуговування, негайно усувати виявлені несправності й доповідати командиру відділення; * уміти працювати на радіостанції і переговорному пристрої, вибирати вогневу позицію, обладнувати і маскувати її; * знати обов'язки командира відділення та, за потреби, виконувати їх.

Крім того, він має вміти вивести бойову машину з-під вогню супротивника в найближче укриття.
Механік-водій БМП, водій БТР зобов'язаний:
* знати будову, технічні можливості, правила експлуатації та обслуговування БМП (БТР); * утримувати бойову машину в постійній готовності до застосування; * упевнено керувати нею за будь-яких умов на будь-якій місцевості; * уміти долати загородження, водні перешкоди й інші складні ділянки місцевості, готувати машину до завантаження на транспортні засоби і застосування в особливих умовах; * уміти готувати до буксирування і буксирувати озброєння та техніку; * знати і точно виконувати команди, сигнали регулювання та управління; * утримувати встановлену дистанцію і швидкість руху, місце в похідному і бойовому порядку; * уміти орієнтуватися на місцевості та користуватися схемою маршруту; * знати напрямок дій свого підрозділу; * під час руху вміло використовувати захисні властивості місцевості; * у бою вести спостереження, доповідати про виявлені цілі та результати їх ураження, забезпечувати найкращі умови для ведення вогню, швидко займати вогневу позицію; * обладнувати окоп, маскувати його й машину, застосовувати захист від ВТЗ (високоточної зброї); * у разі несправності (пошкодження) машини негайно доповідати командиру і вживати заходів щодо її усунення; * знати норми витрати ПММ (пально-мастильних матеріалів), не допускати їх перевитрати, своєчасно доповідати командиру про використання (0,5 та 0,75) заправки пального; * упевнено володіти особистою зброєю, застосовувати її для самозахисту і захисту бойової машини.

Крім того, він має знати озброєння бойової машини, уміти заряджати і вести вогонь із гармати і кулемета, а також уміти працювати на радіостанції і переговорному пристрої.
Гранатометник, кулеметник (навідник кулемета), старший стрілець (стрілець) зобов'язані:
* знати способи дій у бою і порядок застосування своєї зброї, її характеристики і можливості; * утримувати зброю в справному стані та вміти вести з неї влучний вогонь у будь-яких умовах удень і вночі; * постійно спостерігати за полем бою і доповідати командиру відділення про виявлені цілі, за командою командира та самостійно знищувати їх вогнем; * спостерігати за сусідами й підтримувати їх вогнем; доповідати командиру відділення про використання (0,5 і 0,75) носимого запасу боєприпасів; * уміти користуватися приладами і механізмами, розташованими в десантному відділенні БМП (БТР); * допомагати навіднику-оператору в підготовці та укладанні боєприпасів і технічному обслуговуванні озброєння, а механіку-водію (водію) - у проведенні технічного обслуговування і ремонту БМП (БТР).
Снайпер зобов'язаний:
* знати способи дій у бою і штатну зброю; * утримувати її в справному стані й уміти вести з неї влучний вогонь; * уважно спостерігати за полем бою, виявляти й оцінювати цілі, за командою командира або самостійно знищувати найбільш важливі з них (офіцерів, спостерігачів, обслугу вогневих засобів, снайперів); * діючи в парі, вести розвідку, цілевказання і коректування стрільби; * уміти орієнтуватися на місцевості, використовувати захисні та маскувальні властивості місцевості та місцевих предметів для прихованого пересування, вибирати місце для вогневої позиції й обладнувати її.
Номер обслуги (стрілець-помічник гранатометника) зобов'язаний:
* надавати допомогу навіднику зброї (гранатометнику) у піднесенні та підготовці боєприпасів до стрільби, а також обслуговуванні зброї, прикривати його вогнем у бою; * вести спостереження за сигналами командира свого підрозділу і результатами стрільби, уміти коректувати її; * упевнено володіти особистою зброєю і вміти вести з неї влучний вогонь. Крім того, він повинен уміти вести вогонь з кулемета (гранатомета).

Кожен військовослужбовець, що входить до складу бойової групи, незалежно від спеціальності, має бути навчений прийомам ведення розвідки місцевості в населених пунктах, у горах, добре знати тактику дій противника. Старші бойових груп мають уміти вибрати місце для обладнання засідок - уздовж доріг, стежок, що проходять по карнизах та ущелинах; на схилах висот, що прилягають до дороги (стежки) або утворюють вхід в ущелину; у населених пунктах тощо.

Кожному "номеру" бойової групи визначають завдання.

Завдання першого (у цьому випадку - стрільця): - пересуватися на полі бою різними способами до вказаного рубежу; - вести розвідку противника та місцевості на відстані 300-500 м; - долати мінно-вибухові загородження та природні перешкоди; - негайно відкривати прицільний вогонь різними способами протягом 2-3 с на глибину до 100 м перед собою; - зброю тримати готовою до негайного застосування: палець на спусковому гачку, куди дивляться очі - туди має бути спрямований і ствол.

Завдання другого і третього: - підтримувати переміщення першого стрільця веденням прицільного вогню з-за укриття протягом 3-5 с, на дальності 300-500 м з безсистемною зміною вогневих позицій (зміна вогневої позиції після стрільби); - вести розвідку противника і місцевості на глибину 500-700 м; - старший стрілець додатково управляє діями бойової групи.

Завдання четвертого, п'ятого, шостого (друга бойова група): - вести розвідку противника і місцевості на глибину 500-700 м; - підтримувати прицільним вогнем із-за укриття тривалістю 3-5 с на відстані до 500 м дії першої бойової групи (першого, другого і третього номерів) з безсистемною зміною вогневих позицій; - виявляти і знищувати броньовані цілі противника на відстані 300-500 м; - охороняти командира відділення.

Завдання сьомого (механіка-водія, водія - третя бойова група): - спостерігати за місцевістю на маршруті руху до 50 м і сигналами (умовними жестами) інформувати командира відділення); - за командою виводити бойову машину на заплановані вогневі позиції (укриття); - уміло маневрувати бойовою машиною на полі бою під час зміни вогневої позиції (укриття).

Завдання восьмого (навідника-оператора, кулеметника ККВТ (крупнокалібровий кулемет Владімірова танковий) - третя бойова група): - вести розвідку місцевості на відстані до 2000 м; - прикривати вогнем по 3-5 с дії перших двох груп на відстані 600-1200 м.

Кожна бойова група повинна мати "кішку"*, шнур (2-3 комплекти на відділення), щоб використовувати їх для розмінування мін на розтяжках і тих, які встановлені на ґрунті без заглиблення; усі військові мають уміти використовувати багнет-ніж, щоб проробляти проходи в загородженнях, виводити з ладу лінії зв'язку та битися в рукопашному бою.

Бойовим групам важливо взаємодіяти під час бою, здійснюючи штурмові дії (певні пересування), щоб організувати взаємне прикриття.

Під час прочісування місцевості потрібно, щоб взаємодія бойових груп забезпечувала черговість їхнього просування від рубежу до рубежу.

Наприклад, коли одна група оглядає місцевість, змінює вогневу позицію (іл. 7.1 а), групи, які з нею взаємодіють, розташовуються на вигідному рубежі на відстані 25-30 м від об'єкта (гай, яр, будинок) і тримають його під прицілом (іл. 7.1 б). Особливо складно виявити снайперів супротивника, які ретельно маскуються. Для їхнього виявлення у складі бойових пар (трійок) доцільно мати спеціальних спостерігачів.
Іл. 7.1. Взаємодія бойових груп під час зміни вогневої позиції
Кожному солдату, з урахуванням умов місцевості, на напрямку дій групи вказують 2-3 вогневі позиції, які необхідно змінювати після кількох коротких черг з автомата; також кожному солдатові бойової групи призначають сектори стрільби - основний і додатковий, вони мають перекриватися між військовослужбовцями, які діють поряд, не менше ніж на 10-15°, створюючи зону суцільного вогню; висунення на рубіж переходу в атаку здійснюють на дистанціях, які забезпечують візуальне спостереження за діями один одного і взаємну підтримку вогнем; атаку супротивник здійснює, як правило, після максимально можливого просунення під прикриттям димів (як з фронту, так і з виходом в один із флангів або тил). Рух груп у бою відбувається короткими перебіжками від укриття до укриття.

Навіть за відсутності вогню супротивника бійцям слід бути обережними й не затримуватися на відкритих ділянках понад 2-3 с.

Основне прикриття підрозділів здійснюють кулеметники (іл. 7.2 а), снайпери (іл. 7.2 б) та гранатометники. Снайпери, кулеметники, гранатометники діють парами в штатному порядку. При цьому кулеметники можуть вести такий, що "турбує", вогонь по підозрілих місцях, у яких може перебувати супротивник. Змінюючи позицію, кулеметник має триматися якомога ближче до командира відділення, щоб у разі потреби командир міг голосом управляти його вогнем.
Іл. 7.2. Вогневе прикриття бойової групи: а - кулеметником; б - снайпером
Розплата за скупчення на полі бою. У бою схильність солдатів збиратися за невеликими, порівняно надійними укриттями рівносильна спробі самогубства.

Потрібно пам'ятати, що 3-4 солдати, які сховалися разом за горбком, пнем або валуном, неминуче привертають увагу супротивника, який візьме цю групу на приціл кулемета і відкриє вогонь при першій же її перебіжці.

Тисячі солдатів заплатили своїм життям за те, що поступилися інстинктивному бажанню триматися разом у хвилину небезпеки. Є численні приклади, як артилерійський снаряд або міна знищували всю групу. Бувалі солдати, які пережили війну і нині передають свої вміння молоді, знають з власного досвіду, що розосередитися на полі бою - це уникнути марних втрат.

Зближення на дальність дійсного вогню. Якщо відстань до супротивника ще велика настільки, що ведення вогню у відповідь по ньому буде марною тратою набоїв, або якщо характер місцевості такий, що зводить нанівець ефективність стрілецького вогню, групі маневру слід просуватися вперед перебіжками по одному. Частота й величина перебіжок цілком залежатимуть від наявності укриттів і щільності вогню супротивника.

Снайпери та гранатометники також ведуть вогонь по цілях, позиціях супротивника. Після проходження передовими підрозділами рубежу вони закріплюються на захоплених позиціях і забезпечують підхід групи прикриття на нові позиції.

Практика показала, що за належної підготовки й всебічного забезпечення підрозділи (бойові групи) можна успішно використовувати в наступі й в обороні, у складі бойової охорони, сторожових застав, під час проведення блокування, пошуку, патрулювання, під час штурмових дій у населеному пункті, у горах.

Звичайно, застосування бойових груп не панацея. Їх створення цілковито протирічить основному принципу ведення бою - зосередження сил і засобів на важливому напрямку. Тому не завжди ефективна групова тактика: вона не замінює, а лише доповнює ударну тактику. До того ж, як зазначалося раніше, використання групової тактики вимагає від командирів високої тактичної підготовки, уміння організовувати взаємодію між бойовими групами, із сусідами, із засобами підтримки, здійснювати стійке управління бойовими групами, усебічне забезпечення в ході бою.

Розглянемо сигнали, тактичні знаки взаємного розпізнавання підрозділів (бойових груп), які залучаються до проведення ООС (у 2014-2018 рр. - АТО).

1. "Кольорова стрічка" на: * передній частині лівого і правого наплічника бронежилета; * верхньому клапані задньої кишені бронежилета; * кевларовому шоломі зверху від чола до потилиці; * липучках бокових кишень передпліччя рук (додатковий розпізнавальний знак).

2. Для автомобільної техніки: * три білих стрічки з проміжком 10 см (середня завширшки 20 см, бокові - по 10 см) на передній і задній частині автомобіля; * біле коло радіусом 15 см на дверях кабіни та верхній частині кабіни та кузова; * "кольорова стрічка" у верхній частині лобового скла завширшки 20 см (додатковий розпізнавальний знак); * прив'язана подвійна "кольорова стрічка" тканини завширшки 10 см та завдовжки 20 см угорі нижнього "коліна" антени та на обох кронштейнах дзеркал заднього виду (додатковий розпізнавальний знак).

3. Для бронетанкової техніки: * три білих стрічки з проміжком 10 см (середня завширшки 20 см, бокові - по 10 см) на передній та задній частині корпусу; * біле коло радіусом 15 см на бортах (верхній кришці бортових дверей, з обох боків башти тощо) та верхній частині башти; * прив'язана подвійна "кольорова стрічка" тканини завширшки 10 см і завдовжки 20 см вгорі нижнього коліна антени та на навісному обладнанні з обох сторін передньої частини корпусу.

Примітка: Для автомобілів та бронетехніки, пофарбованої у світлі кольори (білий, сірий тощо), замість білих стрічок використовувати чорні стрічки.

Єдина нумерація кольорів ("кольорова стрічка") для сигналів розпізнавання: № 1 - жовтий; № 2 - червоний; № 3 - оранжевий. Зазначену нумерацію потрібно використовувати під час організації взаємодії та доведення сигналів взаємного розпізнавання.

Призначаючи сигнали, корисно пам'ятати про таке: сигнали рукою чи автоматом помітні вдень на відстані 300-1000 м; ліхтарем уночі - 1000-1500 м; прапори сигнальні вдень - 800-1500 м; ракети сигнальні вдень - до 5000 м, уночі - до 15 000 м.

1. Який розподіл обов'язків між військовослужбовцями та як організовують їх взаємодію в бойовій групі? 2. Від яких факторів залежить склад бойових груп? 3. Доведіть, що психологічна сумісність важлива для членів бойової групи. 4. Які особливості дій солдата в складі бойової групи в умовах ближнього бою? 5. Як розпізнають солдати "своїх" під час організації взаємодії між бойовими групами на полі бою?

6. Розкажіть товаришу про завдання, прийоми і способи дій солдата на полі бою в складі бойової групи.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Склад бойової групи (малі тактичні групи - до 8 осіб. Розподіл обов'язків між військовими та їх взаємодія в бойовій групі (продовження) - Захист Вітчизни. Рівень стандарту. 11 клас. Гудима

# data[].attributes.attachment_link.description
Склад бойової групи (малі тактичні групи - до 8 осіб. Розподіл обов'язків між військовими та їх взаємодія в бойовій групі (продовження) - Дії солдата в складі бойової групи - Тактична підготовка - Захист Вітчизни - Рівень стандарту - 11 клас - Гудима А. А.

# data[].attributes.headline
Мінна небезпека

# data[].attributes.subject
Мінна небезпека

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Бібліотека ім. М.П. Стельмаха

# data[].attributes.attachment_link.title
Мінна небезпека

# data[].attributes.headline
21.09.2022 10 клас ОСНОВИ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ

# data[].attributes.subject
21.09.2022 10 клас ОСНОВИ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

Цей підручник можна завантажити у PDF форматі на сайті тут.

Пригадайте з історії інформацію про воєнні конфлікти в Україні та інших країнах. Які висновки зробила світова спільнота у XX столітті щодо організації мирного співіснування країн світу?

Колективна безпека. Через неоднаковий економічний, військово-технічний та оборонний потенціал, фінансовий та інший ресурс держави мають різні можливості для збереження індивідуальної безпеки. У такій ситуації сформувалося розуміння, що забезпечення індивідуальної нацбезпеки однією державою неможливе без урахування піклування щодо власної безпеки з боку інших держав. При цьому всі члени певної спільноти безпеки відмовляються від застосування сили у взаємовідносинах і погоджуються допомагати кожній державі-учасниці, яка зазнала нападу з боку іншого члена співтовариства.

Отже, йдеться про взаємодію індивідуальних національних безпеку різних за складом системах відносин: двосторонніх, блокових, регіональних, глобальній.

Вони покликані дбати про єдність безпеки всіх і кожного з учасників такої системи. При цьому задоволення спільних інтересів потребує від держав певної самопожертви і посилює їхню взаємозалежність.

У світовій практиці склалася і набула поширення система колективної безпеки як сукупність спільних заходів держав задля підтримання миру, запобігання війні, притінення актів агресії та надання колективної допомоги. Колективна безпека є системою спільних дій держав, установленою Статутом ООН для підтримки міжнародного миру й безпеки, запобігання (придушення) агресії.

Наріжним каменем колективної безпеки є розуміння, що світ є неподільним, і кожний член системи має прийти на допомогу іншим дипломатичними засобами, економічними акціями і в екстремальних випадках - військовими засобами. Створення системи колективної безпеки передбачає застосування комплексу заходів політичного, економічного, правового характеру, а також військово-організаційних заходів.
Колективна безпека різних держав ґрунтується на таких принципах:
* неподільність безпеки, коли агресія проти однієї держави-учасника вважається агресією проти решти держав-учасниць;

* усі держави-учасниці однаково відповідають за збереження безпеки;

* невтручання у внутрішні справи і врахування інтересів усіх учасників системи колективної безпеки;

* держави-учасниці гарантують колективну оборону;

* рішення з принципових питань забезпечення колективної безпеки ухвалюють на основі консенсусу.

Держави-учасниці забезпечують необхідну відповідність складу збройних сил та коштів характерові військової загрози.

Загальна зацікавленість держав у справі збереження міжнародного правопорядку сприяла створенню системи колективної безпеки.

Колективна безпека як система спільних дій держав містить такі елементи: а) загальновизнані принципи сучасного міжнародного права, найважливішими з яких є принцип незастосування сили, непорушності кордонів, територіальної цілісності, невтручання у внутрішні справи; б) колективні заходи для запобігання й усунення загрози миру; в) колективні заходи з обмеження та скорочення озброєнь, аж до повного роззброєння.

Колективні заходи для запобігання її усунення загрози миру та актів агресії як елемент колективної безпеки - це дії збройного або неозброєного характеру, що здійснюють групи держав або регіональні та універсальні організації, уповноважені на підтримку й відновлення міжнародного миру та безпеки.

В основу створення системи колективної безпеки покладено принцип неподільності світу, змістом якого є небезпека військових конфліктів для всіх держав світу. Цей принцип вимагає від держав реагувати на будь-які порушення миру і безпеки в будь-якому районі земної кулі, брати участь у спільних діях на основі Статуту ООН з метою запобігання або ліквідації загрози світу.

У міжнародному праві розрізняють два види системи колективної безпеки: універсальну і регіональну.

Поняття національної безпеки держави. Проблема національної безпеки України має кардинально важливе значення в контексті загального розвитку країни та її інтеграції до євроатлантичних структур і у світове співтовариство.

У Законі України "Про національну безпеку України" зазначено, що національна безпека - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.
Відповідно до цього Закону державна політика у сферах національної безпеки і оборони спрямована на захист:
* людини і громадянина - їхніх життя і гідності, конституційних прав і свобод, безпечних умов життєдіяльності;

* суспільства - його демократичних цінностей, добробуту та умов для сталого розвитку;

* держави - її конституційного ладу, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності;

* території, навколишнього природного середовища - від надзвичайних ситуацій.
Основними принципами, що визначають порядок формування державної політики у сферах національної безпеки і оборони, є:
* верховенство права, підзвітність, законність, прозорість та дотримання засад демократичного цивільного контролю за функціонуванням сектору безпеки і оборони та застосуванням сили;

* дотримання норм міжнародного права, участь в інтересах України у міжнародних зусиллях з підтримання миру і безпеки, міждержавних системах та механізмах міжнародної колективної безпеки;

* розвиток сектору безпеки і оборони як основного інструменту реалізації державної політики у сферах національної безпеки і оборони.

Державна політика у сферах національної безпеки і оборони спрямовується на забезпечення воєнної, зовнішньополітичної, державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, кібербезпеки України тощо.
Стратегія національної безпеки України визначає:
1) пріоритети національних інтересів України та забезпечення національної безпеки, цілі, основні напрями державної політики у сфері національної безпеки;

2) поточні та прогнозовані загрози національній безпеці та національним інтересам України з урахуванням зовнішньополітичних та внутрішніх умов;

3) основні напрями зовнішньополітичної діяльності держави для забезпечення її національних інтересів і безпеки;

4) напрями та завдання реформування й розвитку сектору безпеки і оборони;

5) ресурси, необхідні для її реалізації.

Гібридна війна - війна, основним інструментом якої є створення державою-агресором у країні, обраній для агресії, внутрішніх протиріч і конфліктів з їх використанням для досягнення політичних цілей агресії.

Експерти називають гібридну війну типом конфлікту, який усе частіше буде застосовуватися у XXI ст.

При цьому сторона-агресор намагається бути та може залишатися публічно непричетною до розв'язаного конфлікту.
Гібридна війна поєднує принципово різні типи і способи ведення війни, які скоординовано застосовують задля досягнення основних цілей. Типовими компонентами гібридної війни є використання методів, що сприяють виникненню та поглибленню в державі, обраній для агресії, внутрішніх конфліктів:
* створення внутрішніх суспільних протиріч через пропаганду з її переходом в інформаційну війну,

* створення економічних проблем через економічне протистояння з переходом в економічну війну та протидію зв'язкам країни-жертви з сусідніми країнами;

* підтримка сепаратизму та тероризму аж до актів державного тероризму:

* сприяння створенню нерегулярних збройних формувань (повстанців, партизан та ін.) та їх оснащення.
Якщо ці методи війни є дієвими, держава-агресор може досягти своїх агресивних цілей та закріпити успіх, відігравши роль миротворця у внутрішньому конфлікті. У випадку, якщо ці методи недієві, агресор може застосувати:
* інші методи ведення війни із залученням у конфлікт на своєму боці третіх країн;

* класичні прийоми ведення війни з прихованим локальним обмеженим застосуванням власних збройних сил або через неприховану агресію.

Історичним прикладом гібридної війни є роздмухування конфлікту, а потім негласна участь радянських, а згодом російських військ у карабаському конфлікті між Вірменією і Азербайджаном у 1980-1990-х рр. і надалі.

Одним з прикладів гібридної війни вважають лівансько-ізраїльський конфлікт 2006 р., у якому ліванська шиїтська парамілітарна ісламістська організація і політична партія Хізбалла боролася із військово сильнішим супротивником Ізраїлем із використанням класичних військових дій, нерегулярних збройних формувань та інформаційних методів ведення війни, завдавши Ізраїлю, на думку певних експертів, стратегічної поразки.
Іл. 2.1. Наслідки російсько-грузинської війни Іл. 2.2. Гібридна війна в Україні
У російсько-грузинській війні 2008 р. Росія, одночасно із застосуванням офіційної армії, вела інформаційну, кібер- та економічну війну (іл. 2.1).

Іншим прикладом гібридної війни, у якій держава-агресор домовляється із недержавними виконавцями - групами місцевого населення та бойовиками, зв'язок із якими вона формально заперечує, є російська диверсійна діяльність в Україні навесні 2014 р. (іл. 2.2).

Під час конфлікту групи російських військовослужбовців організовували та координували озброєні загони сепаратистів із місцевого населення на Сході України, уникаючи прямого введення своїх військ через український кордон, що дозволяло Росії частково обходити міжнародне право у галузі ведення війни.

Гібридну війну проти України РФ розв'язала не в квітні 2014 р. з початком подій на Донбасі, і не в лютому з початком анексії Криму, як багато хто вважає. Початок цих подій символізує задіяння військового компонента, якого Москва досі не потребувала, оскільки події і так розгорталися "за планом".

А план гібридної війни почав реалізовуватися ще з 14.08.2013, коли РФ обмежила український експорт. Важливо було не допустити підписання Угоди про асоціацію з ЄС і втягнути Україну в Митний союз.

За думкою світових експертів, елементом гібридної війни були не лише російські війська, але й місцевий криміналітет, що діяв під виглядом загонів самооборони.

Воєнна організація держави (ВОД) - базовий елемент системи воєнної безпеки, сукупність органів державного управління військовим і військово-технічним будівництвом, оборонно-промислового і наукового комплексів держави, військових формувань, призначених для виконання завдань безпеки воєнними методами, а також нормативно-правова база, що визначає функції, права, обов'язки всіх елементів ВОД.

Воєнну організацію створює держава для захисту особи, суспільства й державного ладу, забезпечення зовнішньої та внутрішньої безпеки передусім для відбиття зовнішньої агресії, що зазіхає на суверенітет, територіальну цілісність і соціально-політичний устрій держави, а також для придушення внутрішніх протиправних виступів, що загрожують суспільному ладу та політичному режиму.

Структура ВОД залежить від рівня розвитку суспільства, характеру політичного устрою, соціально-економічної бази, а також від розвитку засобів збройної боротьби, умов внутрішньої і зовнішньополітичної обстановки. Зокрема, у воєнний час в рамках ВОД можуть додатково створюватися партизанські формування, народні ополчення, поліцейські (жандармські) та інші частини.

В Україні Воєнну організацію розуміємо як сукупність органів державної влади, військових формувань, утворених відповідно до законів України, діяльність яких перебуває під демократичним цивільним контролем з боку суспільства і безпосередньо спрямована на захист національних інтересів України від зовнішніх загроз. Закон України "Про демократичний цивільний контроль над Воєнною організацією і правоохоронними органами держави" дає більш конкретне тлумачення терміну Воєнна організація. Згідно з ним, це охоплена єдиним керівництвом сукупність органів державної влади, військових формувань, утворених відповідно до Конституції і законів України, діяльність яких перебуває під демократичним контролем суспільства і відповідно до Конституції та законів України безпосередньо спрямована на вирішення завдань захисту інтересів держави від зовнішніх та внутрішніх загроз.

До основних елементів Воєнної організації України належать: Верховна Рада, Президент, Рада національної безпеки і оборони, Кабінет Міністрів України, Міністерство оборони, Генеральний Штаб ЗС України, інші військові формування, правоохоронні органи, інші центральні органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, окремі громадяни.

Отже, ВОД - це єдиний організм, який структурно складається з двох підсистем (компонентів): органів державної влади (управлінсько-регламентуючий компонент) і військових формувань (силовий компонент). Базова складова воєнної безпеки - Збройні сили України. Крім них, силовий компонент системи охоплює Державну прикордонну службу, Внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ, військові підрозділи Управління державної охорони, Служби безпеки України, Державна служба надзвичайних ситуацій (ДСНС) та інші державні військові формування.

Нормативно-правову базу ВОД як інструмента національної безпеки формують Закони України "Про національну безпеку України", "Про оборону України", "Про Раду національної безпеки і оборони України", "Про Збройні сили України", а також Стратегія національної безпеки і Воєнна доктрина України, які розмежовують права та функції державних органів України як складових воєнної організації.

1. Що ви розумієте під поняттям "світова колективна безпека"?

2. На яких основних принципах грунтується колективна безпека різних держав?

3. Що є об'єктом і суб'єктом національної безпеки держави?

4. Які методи є типовими компонентами гібридної війни?

5. Охарактеризуйте Воєнну організацію держави Україна.

6. У чому, на вашу думку, різниця між світовою колективною безпекою і національною безпекою держави?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Система національної безпеки України - Підручник з Захисту Вітчизни. Хлопці. 10 клас. Гарасимів - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Система національної безпеки України - Система світової колективної безпеки. Система національної безпеки України - Основи національної безпеки України - Захист Вітчизни. Хлопці - 10 клас - Гарасимів І. М. - Нова програма - Підручник - 2018