# data[].attributes.location_name
Санкт-Петербург, Росія

# data[].attributes.headline
Санкт-Петербург, Росія

# data[].attributes.subject
Санкт-Петербург, Росія

# data[].attributes.location_name
Вільнюс, Литва

# data[].attributes.headline
Вільнюс, Литва

# data[].attributes.subject
Вільнюс, Литва

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
у

у

Назва ( лит. Vilnius, біл. Вільня), старовинна українська назва - Вільно (Вільне), сучасна - Вільнюс, за деякими джерелами походить від назви річки Вільня, на якій стоїть місто.

У стародавніх історичних джерелах переважає назва Вільня, Wilna, Vilna. У пам'ятках писемності, починаючи з XIV ст., використовується форма Wilno, Vilno та інші назви. У литовських пам'ятках писемності 1595, 1600, 1653 та пізніших років трапляється варіант Vilnius.

На первісній території міста розкопано поселення 4 тис. до н. е. Перша писемна згадка про місто міститься в посланнях великого князя литовського Гедиміна, у них Вільнюс називається столицею великого князя.

У 13-14 ст. тут (біля злиття річок на площі 4 га) побудовано три замки. З часів Гедиміна Верхній і Нижній замки стали резиденцією правителів Великого князівства Литовського ( ВКЛ). За замки боролися в роки князівських міжусобиць у 1345 та 1381-92. У 1365-1402 рр. ними намагався заволодіти Тевтонський орден. 1390-го під час облоги згорів дерев'яний Кривий замок. Після цих подій і до 1655 року іноземні війська не вступали до замків. У Нижньому замку знаходився палац великих князів литовських (після пожежі 1520 відбудований в стилі ренесансу, знесений на початку 19 ст.) і католицький кафедральний собор (зведений у 1387, сучасний вигляд кін. 18 ст.), а також з 1413-го - резиденція вільнюського воєводи та місцевої адміністрації. Тут збирався сейм ВКЛ, діяли з 1566 року земський суд і гродський суд, з 1588 - Головний литовський трибунал. Після Люблінської унії 1569 замки зберігали статус столиці, але оскільки державні функції ВКЛ значно звузилися, то замки почали занепадати. Збереглися кафедральний собор і залишки Верхнього замку (нині на місці палацу великих князів проводяться археологічні розкопки).

Міське поселення Вільнюс починає формуватися з 13 ст. на лівому березі річки Няріс. У 14-15 ст. воно розростається вздовж доріг на Полоцьк (нині Білорусь), Новгород Великий, Мінськ (нині Білорусь), Москву, Луцьк- Львів- Крим, Гродно (нині Білорусь) - Краків ( Польща), Каунас (Литва) - Кенігсберг (нині Калінінград, РФ) - Данціг (нині Гданськ, Польща). Побудована на початку 16 ст. міська стіна охоплювала площу 100 га, стільки ж займали передмістя. Мешкало близько 20 тис. жителів. Серед них - литовці, вихідці з Русі ("Руський кінець" відомий вже наприкінці 14 ст.) та з німецьких міст (Німецька вулиця існувала з 15 ст.), татари (з кін. 14 ст.), мешканці Польщі та євреї (кагал юридично оформився 1636). Таким же строкатим був і конфесійний склад: до 1387 року переважали язичники, до 1323 оселилися францисканці, у часи правління Ольгерда з'явилися православні церкви. Після хрещення Литви у 1387 році Вільнюс став центром католицької єпархії, були побудовані численні католицькі монастирі ( бернардинців, бернардинок, домініканців та ін.), кафедральний собор, парафіяльний костел святого пророка Іоанна Хрестителя, костели монастирів. Важливим центром православної культури залишалися монастир Св. Духа та православні церкви міста.

У 1387 році міщани одержали право на самоврядування, так зване магдебурзьке право. Управління здійснювалося Радою, яка складалася з литовсько-католицької та русько-православної частин, і війтом, якого призначав великий князь. При владі знаходився патриціат, у 1536 середні прошарки населення утворили своє представництво з 60 мужів, які мали право контролювати Раду. Проте та чи ін. частина міста й передмістя були або в підпорядкуванні великого князя (його місцевої адміністрації), або католицького єпископа з капітулом, або православного архімандрита чи окремих вельмож. У цих юридиках (присудах) діяло земське право. В 17-18 ст. кожен мешканець міста мав сплачувати податки за одним із 5 списків: "магдебурзьке місто", "замковий присуд", "єпископа присуд", "архімандрита присуд", "єврейського кагалу присуд".

Політика ВКЛ відзначалася релігійною толерантністю. В столиці у середині 16 ст. під впливом Реформації утворилися общини лютеран, кальвіністів, аріан. У 30-х рр. 16 ст. у місті працювала друкарня Франциска Скорини. Православне населення об'єдналося в братство, яке діяло при Свято-Троїцькому, а потім Свято-Духівському монастирі, воно мало свою школу, друкарню, яка видавала полемічну та навчальну літературу. Вільнюс відіграв велику роль у розвитку "руської" (укр.-білорус.) культури кін. 16 ст. - 20-30-х рр. 17 ст. У 1569 році до міста запрошений орден єзуїтів, який у 1570 заснував колегіум (з 1579 - академію; нині це Вільнюський університет). Після Берестейської церковної унії 1596 року утворилася община унійців, діяв чернечий орден василіан. Релігійна полеміка та інтелектуальні змагання 2-ї пол. 16 - 1-ї половини 17 ст. сприяли поширенню книговидання (друкарні Академії, Мамоничів, Карцана, василіан та ін.). У 17 - 1-й половині 18 ст. розвивалися в стилі бароко архітектура, мистецтво та література.

Після 3-го поділу Польщі (1795) Литва відійшла до Російської імперії. Вільнюс став губернським містом. Проте діяльність університету, Археологічної комісії та її Музею старовини, численних підпільних антиросійських організацій (філомати з участю Адама Міцкевича та ін.), участь вільнюсців у польському повстанні 1830-1831 і польському повстанні 1863-1864 зберегли за Вільнюсом значення центру громадсько-політичного і культурного життя земель колишнього ВКЛ. Однак репресії царського уряду після придушення повстань (закриття університету (1832) й Археологічної комісії (1855), заборона друку литовською мовою латинкою (1864) та ін.) негативно позначилися на розвитку міста.

В останні десятиліття 19 ст. швидко розвивалася промисловість (залізообробна, харчова, легка), зростала чисельність населення (1796 - 17 500, 1859 - 58 200, 1897-154 500, 1909-205 200 осіб). Відбулася полонізація місцевого населення, за рахунок чиновників і військових збільшилася кількість росіян, зросла єврейська спільнота. У 1897 році в місті мешкало 2,1 % литовців, 20,1 % росіян, 30,9 % поляків, 40 % євреїв. У громадському житті міста провідне місце посіла російська мова, вживання польської, а особливо литовської натрапляло на перешкоди з боку влади. На межі 19-20 ст. Вільнюс став центром діяльності соціал-демократичних і націоналістичних (литовської, польської та єврейської) партій. Під час революції (1905-1907) у місті відбувся Великий Вільнюський сейм литовського національно-визвольного руху.

У ході I світової війни Вільнюс був окупований німецькими військами. Після завершення війни Литовська Тариба (рада), що засідала у місті 16 лютого 1918 року, проголосила незалежність Литви, а Вільнюс - столицею Литовської республіки. В боротьбі за Вільнюс зіткнулися Литва, Польща і РСФРР. У 1922 році Вільнюс перейшов до Польщі. Литва не визнала прав Польщі на місто. Конституція Литви проголосила місто столицею, спір був винесений на форум Ліги Націй й став причиною конфронтації Литви й Польщі.

Число мешканців у 1939 році досягло довоєнного рівня (209 400). На початку Другої світової війни 19 вересня 1939 місто зайняли радянські війська, 10 жовтня СРСР передав Вільнюс Литві з умовою співробітництва. У місто стали переїжджати державні установи, число мешканців зросло до 270 000, серед них литовці складали тепер бл. 28 %. Влітку 1940 року Литва була окупована радянськими військами й тут була проголошена Литовська Радянська Соціалістична Республіка, столицею якої став Вільнюс. 14- 15 червня 1941 року з міста відправляли на заслання жертви масового радянського терору. 23 червня 1941 року вибухнуло антирадянське повстання. Окуповане гітлерівськими військами місто зазнало руйнувань, жорстоких репресій, методично винищувалося єврейське населення. У роки війни загинуло близько 70 000 мешканців. 13 липня 1944 року місто повторно зайняли радянські війська, місту повернено статус столиці Литовської РСР. Зросла кількість населення (на 1988-577 500 осіб), розвивалася промисловість, зокрема підприємства електроніки та приладобудування ВПК СРСР. Вільнюс став культурним центром Литви. У 1988-89 роках відбулися масові мітинги організації " Саюдис" на підтримку перебудови. Відновлення незалежності Литви відбулося у 1990 році.

Вільнюс розташований на південному сході Литви (54°41′N 25°17′E) при впадінні річки Вільня до річки Няріс.

Нецентральне розташування міста можна пояснити частою зміною національних кордонів Литви протягом сторіч. Так, за часів Великого князівства Литовського Вільнюс був не лише культурним, а й географічним центром тодішньої держави.

Нинішня площа міста - 401 км². Забудова становить 20,2 % площі, зелені насадження - 43,9 %, вода - 2,1 %.

Клімат у Вільнюсі є перехідним між континентальним та морським. Середньорічна температура становить 6,1 °C.

У 2018 році загальна чисельність населення становила 574 147 осіб.

Етнічний склад населення міста

Місто здавна було багатонаціональним, до того ж історично склалося так, що литовці часто становили його меншість. Так, за даними перепису населення 1897 року, з 154 632 містян 61,847 (40,0 %) євреїв, 47,795 (30,1 %) поляків, 30,967 (20,1 %) росіян, 6,514 (4,2 %) білорусів, 3,131 (2 %) литовців та 4 717 (2,7 %) представників інших національностей, зокрема й українців.

Релігійний склад населення міста

Релігійний склад населення міста станом на 2011 рік:

Через Вільнюс проходять перетинаючі Литву європейські магістралі ( Берлін - Гданськ - Калінінград - Кібартай - Маріямполе - Вільнюс - Мінськ - Гомель), ( Клайпеда - Каунас - Вільнюс - Ліда - Чернівці - Бухарест - Александруполіс), ( Клайпеда - Паланга - Шяуляй - Паневежис - Укмерге - Вільнюс).

Місто має міжнародний аеропорт Вільнюс, що розташований за 5 км від центру міста і має пряме залізничне сполучення зі станцією Вільнюс.

Вільнюс має розвинену систему громадського транспорту; 45 % населення користується громадським транспортом, це один з найвищих показників у Європі. Оператором автобусної та тролейбусної мережі є Vilniaus viešasis transportas. Місто обслуговує понад 60 автобусних, 18 тролейбусних, 6 швидких автобусних (експресів), 6 нічних автобусних маршрутів та лінію фунікулеру Тролейбусна мережа є однією з найбільших у Європі. Понад 250 автобусів та 260 тролейбусів здійснюють перевезення близько 500 000 пасажирів кожного робочого дня. Студенти, особи похилого віку та з вадами здоров'я отримують великі знижки (до 80 %) на квитки. Перші регулярні автобусні маршрути були впровадженні у 1926 році, тролейбусні - у 1956 році, фунікулер - з 2003 року.

Особливості рельєфу і забудови не дозволили впровадити трамвайний рух в місті, функції якого впродовж 1893- 1926 років виконувала конка.

Це єдине міське самоврядування в Литві, який включає не одне місто (як муніципалітети інших міст), а два міста (Вільнюс і Григішкес) і два села (у Григішкеському старостві - Неравяй і Салос).

В адміністративно-територіальному плані місто належить до самоврядування міста Вільнюса. Керує ним Рада самоврядування і мер, що обирається Радою. Територія самоврядування поділяється на 21 староство ( лит. seniūnija), території яких частково відповідають частинам міста, що історично склалися, його передмістям і районам нових забудов:

Гостра Брама (Аушрос Варту) - єдині з дев'яти оборонних воріт Вільнюса, що збереглися донині. У каплиці тут зберігається головна християнська святиня Литви та Білорусі - Остробрамська ікона Божої Матері, одна з небагатьох ікон, на яких Діву Марію зображено без маленького Ісуса.

Ужупіс, або Заріччя - район, із трьох боків оточений річкою Вільняле. Це місце творчих людей: художників, поетів, скульпторів та майстрів альтернативного мистецтва, їхніх студій та музеїв. Вони оголосили цю землю республікою й написали власну Конституцію, яку вибили на пластинах у кафе "Рідні стіни". Серед її положень: людина "не має права зазіхати на вічність", "має право нічого не розуміти", "не має права на насильство"...

Інші примітні пам'ятки:

Дмитро Вітовський молодший - начальник Військово-польової жандармерії УПА ВО-4 "Говерла", командир ТВ-24 "Маківка".

Дмитро Дорошенко - український політичний діяч, історик.

Олександр Катхе - підполковник Дієвої Армії УНР.

Костянтин Кукель - старшина Дієвої армії УНР.

Борис Левитський - співак (тенор), піаніст, композитор.

Дмитро Левитський - співак (тенор), музичний критик, педагог.

Іссахар Лівшиц - український ентомолог і акаролог.

Мойсей Рафес - член Української Центральної Ради.

Павло Рубін - український металург.

Роман Селівачов - український художник.

Михайло Шапсай - український режисер-документаліст.

Юрій Гаврильченко - український художник, член НСХУ (1980)

Попович Владислав Миколайович - видавець та громадсько-політичний діяч, політв'язень режиму Януковича, військовик.

Палійчук Борис Дмитрович (1913-1995) - радянський і український письменник, сценарист.

Тіто Лівіо Бураттіні (1617-1681 роки) - польський науковець і інженер, дипломат

Микеланджело Паллоні (1637-1712 роки) - польський і італійський художник

Мартин Альтомонте (1657-1745 роки) - польський і австрійський художник, німець за походженням

Тшебінський Юзеф (1867-1941 роки) - польський ботанік, фітопатолог, професор Вільнюського університету

Роом Абрам Матвійович (1894-1976) - радянський російський режисер театру і кіно, сценарист

Піотровський Адріан Іванович (1898-1937) - російський і радянський перекладач, філолог, драматург, літературознавець, театральний критик

Ромен Гарі (1914-1980) - французький письменник

Михайло Михайлович Бахтін - російський літературознавець і мистецтвознавець.

Євгенія Шімкунайте (1920-1996) - литовський і радянський аптекар і етнограф.

Єрмолінський Сергій Олександрович - російський письменник, сценарист.

Чеслав Мілош - класик польської літератури, лауреат Нобелівської премії.

Адам Міцкевич - польський поет.

Піск Клемен - сучасний словенський поет, письменник, перекладач і музикант.

Еляна Бучюте - литовська архітекторка, лауреатка Державної премії Литовської РСР.

Едуард Лобов - білоруський політичний діяч, співголова "Молодого Фронту", боєць тактичної групи "Білорусь".

Ронінсон Готліб Михайлович (1916-1991) - радянський російський актор театру і кіно.

Ромуальдас Раманаускас (* 1950) - литовський та радянський актор театру та кіно.

Леонов-Гладишев Євген Борисович (* 1952) - радянський і російський актор театру і кіно, кінорежисер.

Любомирас Лауцявічюс (* 1950) - радянський і литовський актор театру і кіно.

1. ↑ http://cnig.gouv.fr/wp-content/uploads/2020/02/CNT-PVM_r%C3%A9vis%C3%A9_2020-01-27-1.pdf

2. ↑ http://www.ivilnius.lt/pazink/apie-vilniu/miestai-partneriai

3. Словник староукраїнської мови XIV - XV ст. - Київ : Наукова думка, 1977-1978. - Т. 1: А-М. - С. 173. - ISBN 966-00-0550-4.

4. Вильно. Географічно-статистичний словник Російської імперії, T. 1 (Аа - Гямъ-маликъ). СПб, 1862, C. 460

5. (рос.) г. Вильна [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] Первая всеобщая перепись населения Российской Империи 1897 г.

6. Der Große Brockhaus. 15th edition, vol. 20, Leipzig 1935, p. 348.

7. Timothy Snyder, The Reconstruction of Nations, p. 92-93, 2003 New Haven & London, Yale University Press, ISBN 978-0-300-10586-5

8. Вильнюс. Путеводитель. - Вильнюс: Vizualinių komunikacijų studija. - С. 9. - 100 с.

9. Social and Economic Analysis of the Demand for Public Transport in Vilnius. Vilnius Gediminas Technical University. 2003. Архів оригіналу за 5 February 2009.

10. Марина Гнатенко: Чари Чурльоніса// Український тиждень № 45 (158) від 5 листопада 2010 [1] [Архівовано 24 лютого 2013 у Wayback Machine.]

11. Тинченко Я. Офіцерський корпус Армії Української Народної Республіки (1917-192 роки): Наукове видання. - К. : Темпора, 2007. - 228 с. - ISBN 966-8201-26-4.

12. List of Twin Towns in the Ruhr District. 2009 Twins2010.com. Архів оригіналу за 28 листопада 2009.

13. Gdańsk Official Website: 'Miasta partnerskie' (Polish & English). [[copyright|]] 2009 Urząd Miejski w Gdańsku. Архів оригіналу за 23 липня 2013. (англ.) (пол.)

14. Miasta partnerskie - Urząd Miasta Łodzi [via WaybackMachine.com]. City of Łódź (Polish). Архів оригіналу за 24 червня 2013. (пол.)

15. http://klaipeda.diena.lt/galerijos/vaizdai/vilnius-ir-lvovas-pasirase-bendradarbiavimo-sutarti-619110#.Uxoquc4hmUY [Архівовано 18 жовтня 2014 у Wayback Machine.] (лит.)

Бумблаускас Алфредас. Грюнвальдська битва - битва народів [Текст] / [А. Бумблаускас, І. Марзалюк, Б. Черкас]. - К. : Балтія-Друк, 2010. - 272 с. : іл. - (Середньовічна історія України, Білорусі, Литви). - Бібліогр.: с. 143-144. - 800 экз.

Wilno // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. - Warszawa : Druk "Wieku", 1893. - Т. XIII. - S. 492. (пол.) - S. 492-533. (пол.)

Вильнюс [Текст] / пер. с лит. О. Телешова; сост. Л. Жукаускене; ред. кол. А. Бернотас [и. др.]; фот. А. Бальтенас [и. др.]; авт. текста А. Жигайтите-Некрошене [и. др.]. - Вильнюс : Nacionaline knyga, 2006. - 133 с.: фот. - (С любовью Литва). (рос.)

Dubinski P. Zbiór praw s przywilejów miastu stołecznemu WXL Wilnowi nadanych. Wilno, 1788

Baliński M. Historya miasta Wilna, t. 1-2. Wilno, 1837

Kraszewski J.I. Wilno od poczatków jego do r. 1750, t. 1-4. Wilno, 1840-1841

Śapoka A. Senasis Vilnius. Chicago, 1963

Jurginis J. et al. Vilniaus miesto istorija nuo seniausiu laiku iki Spalio revolucijos. Vilnius, 1968

Vilniaus miesto istorija nuo Spalio revoliucijos iki dabartiniu dienu. Vilnius, 1972

Kitkauskas N. Vilniaus pilys. Vilnius, 1989.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вільнюс - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
у у Назва ( лит. Vilnius, біл. Вільня), старовинна українська назва - Вільно (Вільне), сучасна - Вільнюс, за деякими джерелами походить від назви річки Вільня, на якій стоїть місто. У стародавніх історичних джерелах переважає назва Вільня, Wilna, Vilna. У пам'ятках писемності, починаючи з XIV ст., використовується форма Wilno, Vilno та інші назви.

# data[].attributes.location_name
Шпола, Черкаська область

# data[].attributes.headline
Шпола, Черкаська область

# data[].attributes.subject
Шпола, Черкаська область

# data[].attributes.location_name
Бурти, Черкаська область

# data[].attributes.headline
Бурти, Черкаська область

# data[].attributes.subject
Бурти, Черкаська область

# data[].attributes.location_name
Богуслав, Київська область

# data[].attributes.headline
Богуслав, Київська область

# data[].attributes.subject
Богуслав, Київська область

# data[].attributes.location_name
Тарасівка, Черкаська область

# data[].attributes.headline
Тарасівка, Черкаська область

# data[].attributes.subject
Тарасівка, Черкаська область

# data[].attributes.location_name
Стеблів, Черкаська область

# data[].attributes.headline
Стеблів, Черкаська область

# data[].attributes.subject
Стеблів, Черкаська область

# data[].attributes.location_name
Лисянка, Черкаська область

# data[].attributes.headline
Лисянка, Черкаська область

# data[].attributes.subject
Лисянка, Черкаська область

# data[].attributes.location_name
Кропивницький, Кіровоградська область

# data[].attributes.headline
Кропивницький, Кіровоградська область

# data[].attributes.subject
Кропивницький, Кіровоградська область

# data[].attributes.location_name
Умань, Черкаська область

# data[].attributes.headline
Умань, Черкаська область

# data[].attributes.subject
Умань, Черкаська область

# data[].attributes.location_name
Звенигородка, Черкаська область

# data[].attributes.headline
Звенигородка, Черкаська область

# data[].attributes.subject
Звенигородка, Черкаська область

# data[].attributes.location_name
Шевченкове, Черкаська область

# data[].attributes.headline
Шевченкове, Черкаська область

# data[].attributes.subject
Шевченкове, Черкаська область

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Шевче́нкове (до 1929 - Кирилівка, Керелівка) - село в Україні на Придніпрянській височині у Звенигородському районі Черкаської області, центр Шевченківської сільської громади. Населення - 2802 чоловік (3 802 у 1972 році).

Розташоване за 22 км від районного центру - міста Звенигородки та за 35 км від залізничної станції Городище на лінії Київ - Дніпро. Село розташоване на вододілі річок Вільшанки, яка впадає у Дніпро, та Гнилого Тікича, води якого течуть до Південного Бугу.

Територія Шевченкового заселялася з давніх-давен. Про це свідчать виявлені поблизу села кургани скіфських часів.

Перша згадка про Керелівку зустрічається в історичних джерелах 1618 року. На карті України складеній в середині XVI століття французьким інженером Бопланом між Вільшаною і Лисянкою зазначені "Керелів ліс" і поселення. Поблизу з південного сходу на північний захід пролягав Чорний шлях.

До наших днів дійшло кілька переказів про засновника села. Одна з легенд розповідає, що був козак Кирило, який першим оселився на узліссі біля річки. Місце було зручне, з усіх сторін захищене лісами і пагорбами. Поруч почали селитися інші люди, так утворилося поселення. За адміністративним поділом 16 століття село входило Брацлавського повіту.

Заселення його проходило досить швидко. На початку XVIII століття більшість земель Смілянського повіту, до якого належала Кирилівка, була власністю польських магнатів Яблоновських. З 1741 року тут уже налічувалося 130 дворів та мешкало понад 900 осіб. Певний час село перебувало у власності польських князів Любомирських. Згодом Кирилівку, Моринці, Вільшану та чимало інших сіл придбав князь Потьомкін.

1768 року, під час великого антифеодального повстання, відомого під назвою Коліївщина, по Чорному шляху через Боровикове, Тарасівку, Звенигородку рухалися повстанські загони Максима Залізняка, Семена Неживого. До останнього, що йшов на Лисянку, приєдналися кріпаки з Керелівки та сусідньої Тарасівки.

Після приєднання Правобережної України до Росії, Кирилівка ввійшла до Звенигородського повіту і разом із навколишніми селами дісталася генерал-губернаторові псковському і смоленському В. В. Енгельгардту, а з 1828 року - його сину Павлу, в якого Тарас Шевченко служив козачком.

Поміщик був повним господарем кріпаків. У селі й донині живуть нащадки російської сім'ї Соколових, яку Енгельгардт виміняв за породисту собаку. Аж із Смоленщини був вивезений досвідчений коваль Єгор Соколов із сином Ярофеєм. На початку XIX століття у поміщицькому маєтку працювало 68 дворових слуг, значна частина яких прибула з російських губерній. Щотижня селяни мали працювати по три дні на панщині, щороку здавати панові 2 - 5 курей, платити податки.

На 1845 рік в усіх кирилівських маєтках, до яких належало ще декілька навколишніх сіл, з 1520-ти дворів налічувалося тяглових 203, піших - 1038, огородників - 137, бобилів - 142. Усі селянські двори мали 132 коней, в той час як поміщик - 200.

1848 року в Кирилівці сталося заворушення. Кріпаки відмовилися відбувати панщину. Справа дійшла до генерал-губернатора. У списку бунтарів визначено організаторів - С. Боровиченка та братів Гнатенків.

За офіційними даними в 1852 році в селі проживало 2973 ревізійних душ.

Про важку долю кріпаків Т. Г. Шевченко розповідає у своєму вірші "І виріс я на чужині", написаному в роки свого заслання:

У 1855 році син Павла Енгельгардта збанкрутів і продав свій маєток В. Е. Фліорковському. На цей час тут було 5508 десятин землі, існували винокуренний і цегельний заводи. Підприємства були невеликі, кустарні. Винокуренний завод мав потужність 250 пудів добового затору і існував до 70-х років 19 століття.

У 1860 році в селі відкрито парафіяльну школу, в якій навчалися 34 хлопчики.

На час реформи 1861 року у 476 дворах Кирилівки проживало 1190 ревізійних душ. Після реформи у борги потрапив і Фліорковський. 1871 року він продав маєток графу Воронцову за 155 тисяч карбованців. У 1880 році власником маєтку став український підприємець Михайло Іванович Терещенко.

Основна маса селян була неписьменною. 1882 року українофіли-ліберали - професор Київського університету О. Ф. Кістяківський та інші спробували на пожертвування відкрити в селі двокласну школу. Справа тягнулася три роки, але міністр внутрішніх справ заборонив її відкривати.. Лише 1896 року почала вона працювати, але навчались у ній діти заможних селян і духівництва. При ній було створено хоровий колектив, який у своєму репертуарі мав багато народних пісень, виконував твори Т. Г. Шевченка. Для бідняків двокласна і чотирикласна (відкрита у 1911 році) школи були недоступні через високу плату за навчання.

На початку 20-го століття у селі діяли 12 вітряків, 3 торговельні лавки. У маєтку поміщика було 3 095 десятин землі, лише в основній кирилівській економії працювали 50 наймитів. Селянам належало 2236 десятин землі. На кожну з 868 сімей, які складалися з 8-12 осіб, припадало по 2-2,5 десятини. Всі непридатні землі належали селянам.

Навесні 1905 року в Кирилівці почалися масові виступи селян. Коли прийшов час проривати буряки, полільниці відмовилися йти на роботу до поміщика. На початку другої половини травня натовп з 700 осіб прийшов до економії. Люди випрягали коней і волів, припинили роботу. 24 травня зібралося близько 1000 осіб, співали "Марсельєзу" та інші революційні пісні. Незабаром до села прибув ескадрон Переволочиського полку, викликаний для розправи з непокірними. Заворушення продовжувались і в наступні роки.

В 1908 році в селі на місці хати батьків Т.Шевченка встановили млинове колесо з написом "Тут була хата Т. Г. Шевченка", а у 1914 році селяни посадили пам'ятний дуб на садибі Тарасового брата Йосипа. Того ж року на гроші, зібрані діячами культури Києва, в тому числі письменником І. С. Нечуєм-Левицьким і студентською молоддю, викуплено садибу батьків Шевченка. Вона стала доступною для багатьох відвідувачів, що вже тоді прибували сюди з різних місць.

У роки столипінської реформи поглибилося класове розшарування на селі. Через безземелля на початку 20-го століття до Казахстану і Сибіру виїхало 40 сімей. За даними 1912 року з 791 двора 162 володіли до 1 десятини землі, 427 господарств від 1 до 3 десятин. 306 господарств не мали робочої худоби, а 242 були без реманенту.

З початком першої світової війни близько 500 жителів села було мобілізовано, майже сто із них загинули.

Життя села та околиці в період національно-визвольних змагань, становлення та діяльності українських урядів, є майже недослідженим. Невідомі також політичні настрої селян, їх участь у суспільно-політичних процесах які відбувалися в Центральній Україні.

З історії села, написаної в часи радянської влади, відомо, що на початку лютого 1918 року в Кирилівці встановлено Радянську владу, що аж ніяк не може відповідати дійсності.

За цією ж історією в березні село було окуповане австро-німецькими військами а у першій половині лютого 1919 року село захопили частини 6-го і 7-го Сумських полків Червоної Армії. Наприкінці серпня 1919 року в село ввійшли війська генерала Денікіна. 2 січня 1920 року селом заволоділи частини 45-ї дивізії Червоної армії.

26 січня 1920 року у село увійшла Волинська дивізія Армії УНР, що перебувала у Першому зимовому поході. 28 січня відбулася урочиста панахида коло пам'ятника Т. Г. Шевченка з військовим парадом у присутності великої кількості населення. Було сформовано кінний імені гетьмана Івана Мазепи полк.

Село постраждало внаслідок геноциду українського народу, проведеного окупаційним урядом СРСР 1923-1933 та 1946-1947 роках.

На початку 1921 року Кирилівка стала волосним центром.

Восени 1922 року кирилівські бідняки організували три артілі: Першу Демківську, "Колосок" та імені Карла Маркса. Перша Демківська об'єднувала 10 родин і мала 35 десятин землі, "Колосок" - 68, імені Карла Маркса - 59 десятин. У 1925 році остання злилася з Першою Демківською. 1925 року всі артілі об'єднували 29 господарств, мали 172 десятини землі, 6 плугів, 13 борін, 2 сівалки, молотарку, 46 голів великої рогатої худоби. На той час в Кирилівці налічувалося 1453 двори, з них 42 заможних, 234 середняцьких, 1177 бідняцьких, які володіли 4360 десятинами землі. 97 осіб займалося ремеслом.

Протягом 20-х років помітні зрушення відбулися в галузі народної освіти. Для дітей бідняків товариство "Кобзар" відкрило літню школу, яка працювала з 15 квітня по 15 жовтня. Крім основних наук, вивчалось столярство і чоботарство. Створене за ініціативою інтелігенції села товариство "Кобзар" займалось також впорядкуванням садиби Шевченка, спорудженням його пам'ятника. Вищу початкову школу (колишню чотирикласну) з вересня 1920-го року перетворено в єдину трудову семирічну школу. 1918 року в селі відкрито вчительську семінарію, яка з серпня 1920 року стала педагогічною школою, а з 1922 року - педкурсами імені Т. Г. Шевченка. В педагогічній школі навчалося понад 150 учнів. Одночасно з нею працювала соціально-економічна школа, пізніше ці навчальні заклади об'єдналися. При школах працювали музичний і драматичний гуртки, хоровий колектив, що налічував 55 співаків. У 1923 році педагогічну школу переведено до м. Корсуня, а в її приміщенні відкрито загальноосвітню семирічну школу та сільський клуб.

1922 року в селі постала громада Української автокефальної православної церкви. До 1926 року у храмі служив священник, скульптор, мистецтвознавець Василь Іщенко.

У березні 1924 року, на відзнак 110-х роковин з дня народження Т. Г. Шевченка на садибі його батьків встановлено погруддя Кобзаря.

Протягом 1928-1929 років в Кирилівці, крім існуючих двох артілей створено 5 ТСОЗів, які восени 1929 року об'єдналися в колгосп "Червоний партизан". До нього ввійшло 1080 господарств. В цьому ж році на пустирі було упорядковано парк. Протягом наступних двох років побудовано 4 зерносховища і стайні, закладено молодий фруктовий сад, плодорозсадник.

11 березня 1929 року на засіданні райвиконкому і сільської ради за участю голови ВУЦВКу Г. І. Петровського було прийнято рішення про перейменування села з Кирилівки у Шевченкове.

В 1931 році в селі відкрито гідромеліоративний технікум.

У 1932 році від "Червоного партизана" відокремилась артіль "Ударник", а 1934 року - імені Якіра (згодом "Червона Зірка"). 1934 року у господарстві "Червоний партизан" налічувалося 125 коней, 80 голів великої рогатої худоби, 165 свиней. Також в 1932 році в центрі села споруджено новий корпус сільськогосподарського технікуму. На той час це була перша в республіці школа, яка ставила за мету підготувати фахівців колгоспного виробництва. В селі працювала середня, семирічна та початкова школи, де 1000 дітей навчали 44 вчителі.

З 1935 року на садибі Т. Г. Шевченко розгорнулося будівництво літературно-меморіального музею, яке закінчилося 1939 року.

За 1938 рік в селі було побудовано понад сто нових будівель. У житла та шкільні приміщення, установи проведено електроенергію.

В передвоєнні часи шевченківські колгоспи мали 3542 га землі, 9 автомашин, 20 жаток, комбайн, 235 голів великої рогатої худоби, 358 коней, 507 свиней.

В липні 1941 року село було окуповане німецькими військами. Село було знову перейменоване у Кирилівку. Понад 500 мешканців села відправлено до Німеччини. В ніч на 1 лютого 1944 року село Шевченкове визволили частини 180-ї стрілецької дивізії 2-го Українського фронту. В селі перебував штаб 2-го Українського фронту на чолі з генералом армії І. С. Конєвим. На садибі, де розміщувався штаб, тепер встановлено пам'ятний монумент.

835 шевченківців воювали на фронтах другої світової війни, 402 з них загинули, 256 нагороджені орденами і медалями СРСР. На пам'ять про їх подвиги в центрі села споруджено обеліск Слави.

З перших днів після визволення почала працювати лікарня. Відновили роботу середня і початкова школи, сільськогосподарський технікум, сільська бібліотека, музей Т. Г. Шевченка. У 1945 році проведено перший повоєнний випуск 10 класу, а в 1946 році - технікуму.

1951 року три шевченківські артілі об'єдналися в одну - імені Щорса.

В 1957 році у центрі села встановлено бронзовий монумент Т. Г. Шевченка (робота М. П. Олійника і М. К. Вронського). Поряд з пам'ятником споруджено будинок культури із залом на 650 місць, нові приміщення сільради, правління колгоспу, аптеки. Споруджено нові корпуси гідромеліоративного тухнікуму, школи-інтернату. Громадський центр села зведено за проєктом архітектора Г. С. Панька.

1958 року в село від Ватутінської ТЕЦ проведено лінію електропередач.

У березні 1963 року артіль імені Щорса перейменовано в "Шевченківський край".

За 1958-1970 роки в селі споруджено 25 капітальних приміщень ферм, гаражів, майстерень, будинків для тваринників, водонапірні башти, обладнано їх новими механізмами, підведено електроенергію. В 1971 році у колгоспі працювало 32 автомашини, 36 тракторів. 19 комбайнів.

Станом на 1972 рік у селі працювала лікарня із стаціонаром на 50 ліжок, амбулаторія, фізіотерапевтичний кабінет, рентген кабінет, пологове відділення. Хворих обслуговувало 70 медичних працівників. В селі працювало дві загальноосвітні школи та школа-інтернат, де навчалося 1500 дітей. При місцевій середній школі з 1961 року працювала філія Звенигородської музичної школи. 5 бібліотек села мали загальний фонд у 50 тисяч книг.

Бронзовий пам'ятний знак-скульптура "Тарас малює" був встановлений при в'їзді у с. Шевченкове з боку с. Вільшана 1988 року. Авторами скульптури є архітектор Михайло Барановський та скульптор Анатолій Кущ. В серпні 2016 року пам'ятний знак було викрадено.

Також, з іншого боку, при в'їзді до села з боку села Будище та селища Шампанія мандрівників зустрічає пам'ятник "...я пас ягнята за селом...". Маленький Тарас спирається на палицю, а поруч ягнятко. Таке собі нагадування подорожнім, що в цьому селі в сім'ї кріпака зростав геніальний поет, прозаїк, художник, фольклорист, етнограф, громадський діяч Тарас Григорович Шевченко. Автор пам'ятника - український скульптор Анатолій Кущ. Фрагмент пам'ятника (фігуру ягняти та палиця, на яку спирався пастушок) у ніч із 26 на 27 березня 2015 року викрадено невідомими.

Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 2963 особи, з яких 1494 чоловіки та 1469 жінок.

За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 2802 особи.

Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:

У селі функціонують Шевченківський навчально-виховний комплекс, до складу якого входять ЗОШ I-III ступенів та дошкільна установа "Тарасик", Шевченківська спеціалізована школа-інтернат з поглибленим вивченням предметів гуманітарно-естетичного профілю Черкаської обласної ради та ВСП Шевченківський коледж Уманського національного університету садівництва, Будинок культури, (художні самодіяльні колективи носять почесне звання народних), дільнична лікарня, музей Т. Г. Шевченка, церква Іоана Богослова ( ПЦУ).

У Кирилівці пройшли дитячі роки Тараса Шевченка.

В селі народились:

О. О. Білан - доктор технічних наук;

Володимир Федорович Волович (1935-2009), правознавець, професор Томського університету;

Дядченко Григорій Кононович - художник-реаліст;

Скляр Григорій Михайлович - Герой Радянського Союзу;

Пилипенко Анатолій Терентійович - хімік-аналітик, академік АН УРСР, доктор хімічних наук, завідувач кафедри хімії і аналізу рідкісних елементів (1961-1975), декан хімічного факультету Київського національного університету імені Т. Шевченка;

І. А. Шевченко - Заслужений учитель України;

Г. П. Шевченко - Заслужений учитель України;

М. П. Сокирко - композитор, хоровий диригент (сільський хор під його керівництвом славився по всій Україні);

Б. К. Іщенко - вчитель, народознавець;

М. І. Садова - Заслужений учитель України, кандидат педагогічних наук;

В. І. Засідатель - поет, композитор;

Кошиць Павло Олексійович (Порай-Кошиць) (1863-1904) - оперний і камерний співак (тенор), педагог, батько Ніни Кошиць, двоюрідний брат Олександра Кошиця;

Кошиць Ніна Павлівна (справжнє прізвище - Порай-Кошиць) (1892-1965) - оперна та камерна співачка (сопрано) і педагог;

Л. Д. Терещенко - директор Шевченківської загальноосвітньої школи-інтернату, Заслужений вчитель України;

С. М. Ткаченко - поет, член Національної спілки письменників України;

В. П. Пономаренко - композитор, співак;

А. О. Савченко - поет, художник, народний вчитель;

Т. В. Гулак - режисер, співачка, очолювала драматичний гурток, працювала директором музею Т. Г. Шевченка;

А. А. Різник - співак;

М. М. Дойнеко - народний умілець, роботи якого відомі за межами України;

Різниченко Федір Петрович - український художник;

В. І. Бойко - кандидат хімічних наук, декан біологічного факультету Брестського національного університету ім. О. Пушкіна (м. Брест, Білорусь);

М. С. Слободяник - завідувач кафедри неорганічної хімії, декан хімічного факультету КНУ ім. Т. Шевченка (1997-2007рр), доктор хімічних наук, професор, член-кореспондент НАН України;

В. Г. Бойко - поет, художник, автор 7 збірок. Член ССПУ (Спілка Слов'янських Письменників України)

похований Дядченко Сергій Петрович (1979-2017) - старший сержант Збройних сил України, учасник російсько-української війни.

1. Український видавничий портал "Хто є хто". Архів оригіналу за 8 вересня 2010.

2. А. Я. Конисский Жизнь украинского поета Т. Г. Шевченко. - Одесса, 1898. - С. 17. (рос.)

3. Л. Похилевич Сказания о населенных местностях Киевской губернии... - С. 401, 402.

4. Журнал "Радянська література". - 1936. - № 10. - С. 172.

5. Омелянович-Павленко М. Спогади українського командарма. - Київ. - 2002. - С. 435.

6. Черкащина. Універсальна енциклопедія / В. О. Жадько. - Київ, 2010. - 1104 с. : іл. . - С. 681

7. Заява Міністерства культури України щодо викрадення пам'ятного знаку "Тарас малює". Міністерство культури України. 19.08.2016. Архів оригіналу за 14 вересня 2016.

8. Монументи Кобзаря на сторожі національної ідеї // Голос Народу. - № 8 (1449). - 2014. - 15 лютого. - С. 4.

9. Фрагмент пам'ятника "Мені тринадцятий минало, я пас ягнята за селом..." присвячений Т. Шевченку зрізали вандали

10. Кількість наявного та постійного населення по кожному сільському населеному пункту, Черкаська область (осіб) - Регіон, Рік, Категорія населення , Стать (1989(12.01)). database.ukrcensus.gov.ua. Банк даних Державної служби статистики України.

11. Кількість наявного населення по кожному сільському населеному пункту, Черкаська область (осіб) - Регіон , Рік (2001(05.12)). database.ukrcensus.gov.ua. Банк даних Державної служби статистики України.

12. Розподіл населення за рідною мовою, Черкаська область (у % до загальної чисельності населення) - Регіон, Рік , Вказали у якості рідної мову (2001(05.12)). database.ukrcensus.gov.ua. Банк даних Державної служби статистики України.

Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995.

Історія міст і сіл Української РСР. - К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР. - 15 000 прим.

Село Шевченкове - окраса України // Спільна справа. - 1997. - № 1. - С. 9-10.

Бурій В. Тарас Шевченко / Валерій Бурій // Місто робітниче (Ватутіне). - 2001. - 12 берез. - С. 2.

Бурій В. До Тараса на сповідь / Валерій Бурій // Місто робітниче (Ватутіне). - 17 лип. - С. 4.

Бурій В. До Тараса на сповідь: післяювілейні роздуми / Валерій Бурій // Катеринопільський вісник. - 1999. - 3 лип. - С. 4.

Бурій В. Стежинами Тарасового дитинства / Валерій Бурій // Катеринопільський вісник. - 1999. - 13 лютого.

Бурій В. Тарасовими шляхами / Валерій Бурій // Шевченків край. - 1989. - 27 червня.

Бурій В. Сергій Ткаченко презентував антологію "Слово про слово" / Валерій Бурій // Місто робітниче (Ватутіне). - 2012. - 26 жовт. - С. 8.

Бурій В. Штрихи до портрета сучасника: Сергієві Ткаченку - 45 / Валерій Бурій // Місто робітниче (Ватутіне). - 2002. - 12 квіт. - С. 4. - (Особистості).

Бурій В. Видатні вчені-хіміки: О. Р. Шуляченко, А. Т. Пилипенко / Валерій Бурій // Туристичні меридіани (Черкаси). - 2001. - жовт. - № 5 (13). - С. 4.

Бурій В. Видатний учений-хімік А. Т. Пилипенко / Валерій Бурій // Шевченків край (Звенигородка). - 1996. - 10 квітня.

Енциклопедія "Черкащина" / Упорядник В. Жадько. - К., 2010. - С. 345.

Жадько В. Іду за Шевченком. - К., 2010. - С. 31.

Жадько В. Київська земля - Тарасова колиска. - К., 2018. - С. 70.

# data[].attributes.attachment_link.title
Шевченкове (Звенигородський район) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Шевче́нкове (до 1929 - Кирилівка, Керелівка) - село в Україні на Придніпрянській височині у Звенигородському районі Черкаської області, центр Шевченківської сільської громади. Населення - 2802 чоловік (3 802 у 1972 році). Розташоване за 22 км від районного центру - міста Звенигородки та за 35 км від залізничної станції Городище на лінії Київ - Дніпро.

# data[].attributes.location_name
Моринці, Черкаська область

# data[].attributes.headline
Моринці, Черкаська область

# data[].attributes.subject
Моринці, Черкаська область

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мо́ринці - село в Україні, у Звенигородській міській громаді Звенигородського району Черкаської області. Село лежить за 25 км від районного центру - міста Звенигородки.

Місце народження Тараса Шевченка.

Краєвид Моринців з боку музейного комплексу

Місце народження Тараса Шевченка

На території села виявлено поселення черняхівської культури.

Про заснування села свідчать кілька легенд:

перша твердить, що село назвали Моринцями тому, що першими його жителями були переселенці від моря;

друга легенда говорить, що жителі села займалися збиранням меду диких бджіл, а для цього морили їх, від цього жителів називали морянами, а село - Моринцями;

У третій легенді йдеться, що велика кількість перших поселенців села вимерла від чуми, яку в народі називали "мором".

Перша писемна згадка про Моринці належить до середини XVII століття. Так, у 1648 році на початку визвольної війни українського народу через Вільшану на Моринці проходив загін Максима Кривоноса чисельністю 6 тисяч козаків. Через 10 років село згадується серед маєтностей, що належали Костянтинові Виговському

У 1730 році село Моринці належало княгині Теофілі Яблоновській (1677, Львів - 1754, Теофіполь) гербу Прус III з Сенявських гербу Леліва, доньці Миколи-Єроніма Сенявського) - хорунжині коронній (тоді вдові Александера Яна Яблоновського (1671-1723), з яким уклали шлюб у 1698 році), тоді тут було 50 дворів.

У 1794 році село успадкувала Надія Василівна Енгельгардт, дружина дійсного таємного радника сенатора кавалера Петра Олексійовича Шепелева від генерал-фельдмаршала Григорія Олексійовича Потьомкіна. Це село вона продала 5 грудня 1796 року своєму братові, дійсному таємному раднику Василю Васильовичу Енгельгардту. Коли селом володів поміщик В. Енгельгардт, у ньому проживало 1347 осіб. У 1801 році в селі було 754 чоловіки і 636 жінок.

Жителі села на той час ходили коло хліба, скотарили та чумакували. Жили в злиденних хатинах, критих соломою. За часів панування В. Енгельгардта із 169 дворів села 76 були без будь-якого "тягла". Весь час посилювався гніт селян, що викликало з їхнього боку опір. 1818 року у відповідь на відмову селян коритися наказам управителя в Моринці вступив загін солдатів. У сутичці, яка сталася між ними та кріпаками, загинуло 3 солдати та 18 селян.

У другій половині XIX століття вперше згадуються Моринці, як батьківщина Тараса Григоровича Шевченка.

Хата Якима Бойка - діда Тараса Шевченка

Здійснення реформи в Моринцях супроводжувалося заворушеннями. Селяни, очолювані Ф. Відоменком та Є. Левченком у 1862 році відмовилися сплачувати оброк і підписувати уставну грамоту. До села прибули сотня козаків і ескадрон драгунів, які заарештували керівників повстання. Спроба селян визволити їх не мала успіху. Рух був придушений, частину селян покарали різками.

У 1866 році в Моринцях мешкало 2507 осіб, налічувався 401 двір, 3434 десятини землі, з яких поміщикові належали 1577, церкві - 52,1, селянам - 1805. Це 4,5 десятини на двір. І це дуже немало.

У період з 1868 по 1890 рік у Моринцях побудували нову дерев'яну церкву, яка до нашого часу не збереглася - її знищила радянська влада у 1935 році.

У 1900 році в Моринцях набуло найбільшого розвитку гончарство. Близько 100 чоловік виготовляли гончарні вироби, які продавали в найближчих містечках.

На початку ХХ століття у Моринцях діяли церковнопарафіяльна школа і дві школи грамоти. За класні кімнати учням правили приміщення колишньої корчми і крамниці.

У 1912 році з 766 селянських господарств, які володіли 1537 десятинами землі, 125 мали до однієї, 195 - до двох, 272 - до трьох десятин землі. Одне господарство володіло 10 десятинами землі. 111 селянських господарств не мали худоби. З 890 дворів, 8 жили з гончарства, 60 - з ткацтва. 51 - з чоботарства і 5 - з ковальства.

Життя села й околиці в період національно-визвольних змагань, становлення і діяльності українських урядів, майже недосліджене. Невідомі також політичні настрої селян, їхня участь у суспільно-політичних процесах, що відбувалися в Центральній Україні. З історії села, написаної в часи радянської влади відомо, що в середині лютого 1918 року в селі оголошено радянську владу, а в березні село звільнили німецькі війська.

1921 року в селі створили сільськогосподарські артілі ім. Т. Г. Шевченка і "Надія". Через рік організовали ще п'ять: "Боротьба", "Дружба", "Воля", "Жовтень" і "Серп". Перші артілі були невеликі, до їх складу входило 12 - 20 сімей.

У 1922 році в Моринцях утворили перше споживче товариство. В 1924 році у селі організували дві групи для ліквідації неписемності, хату-читальню, клуб. В 1925-му створили кредитне товариство, що надавало артілям та одноосібним господарствам кредити, постачало їм сільськогосподарський реманент, машини тощо.

На початку 1929 року сім артілей об'єдналися в одну - ім. Т. Г. Шевченка.

Село постраждало внаслідок голодоморів в 1932-1933 та 1946-1947 роках.

В 1930-му році в селі відкрилася семирічна школа, яка в 1937-му стала середньою.

У січні 1933 року на базі колгоспу ім. Т. Г. Шевченка створено дві артілі - ім. Т. Г. Шевченка та ім. Другої п'ятирічки.

В 1933 році село Моринці, як і вся Україна були охоплені голодомором. "Активісти" відібрали у селян все. Від голоду вимирали цілі сім'ї, траплялися випадки людоїдства. В 1990 році з ініціативи Товариства Української мови було створено меморіал жертвам голодомору на території старого кладовища.

В 1939 році в селі споруджено нове приміщення для середньої школи, тут же встановлено бюст роботи скульптора К. М. Терещенка. У школах села навчалося 650 учнів, працювало 25 вчителів.

Нацисти окупували село 28 липня 1941 року.

Під час війни в моринських лісах діяв радянський партизанський загін, створений 1943 року. У його складі перебували і жителі села Моринці. Після наступу нацистів 14 січня 1944 року в районі старого лісництва відбувся бій. Партизани відступили до шестиринських лісів, після чого через три дні вони з'єдналися з частинами танкової дивізії та продовжили бій. Досі в лісі збереглася хата, яка була партизанським штабом в ті часи.

Обеліск у с. Моринці присвячений Корсунь-Шевченківській битві

Радянський Союз повернув окупаційний контроль над селом Моринці 28 січня 1944 року під час Корсунь-Шевченківської битви силами 21-й стрілецького полку 180-ї стрілецької дивізії 1-го Українського фронту. Під час битви тут розташовувався штаб генерал-полковника танкових військ П. О. Ротмістрова - командувача 5-ю гвардійською армією 2-го Українського фронту.

У роки війни на фронтах воювали понад 1000 жителів села, 386 з них загинули, 549 відзначені урядовими нагородами.

Житель села Моринці Григорій Попович за свою участь у Другій світовій війні удостоєний звання Героя Радянського Союзу.

В 1956 році в селі відкрито пам'ятник Т. Г. Шевченку.

В 1950-му артілі села об'єдналися в одну - ім. Т. Г. Шевченка. В 1960-му до нього приєднано колгосп ім. Третьої п'ятирічки села Гнильця, а в січні 1964-го - артіль ім. Жовтневої революції села Будищ (як четверту виробничу дільницю). В 1963 році колгосп ім. Т. Г. Шевченка перейменовано на "Батьківщина Шевченка". Він вирощував зернові культури - пшеницю, кукурудзу і горох, із технічних - цукрові буряки і соняшник. Допоміжними галузями були садівництво і городництво. Колгосп мав понад 300 га саду, пасіку, що налічувала 230 бджолосімей, 8 ставків площею 32 га. За колгоспом було закріплено 6 тисяч га землі, з них орної - 3,8 га. В 1972 році колгосп мав 43 трактори, 25 різних комбайнів, 35 автомашин тощо. У селі працювало три промислові підприємства. З 1959 року почав діяти цегельний завод. У 1963 р. споруджено харчкомбінат, що виробляв хліб, ковбасні вироби, коптив рибу.

Станом на 1972 рік у селі діяв палац культури з залом на 5500 місць, універмаг, продовольчі магазини, культмаг, комбінат побутового обслуговування з кравецькою і взуттєвою майстернями, фотоательє, банно-пральний комбінат, кафе, їдальня, пошта, телеграф, готель.

Медичне містечко села мало центральний корпус, амбулаторію, парк для відпочинку хворих. У лікарні працювало 50 медичних працівників. У чотирьох дитячих яслахі дитячому садку виховувалось 300 малюків. У середній і початковій школі навчалося 700 учнів, працювало 38 учителів.

каплиця Покрови Пресвятої Богородиці Святого Тарасія

На сьогодні, після здобуття Україною Незалежності, у селі відбулося багато змін. Колгосп перетворився на підприємство з обмеженою відповідальністю, сьогодні це агрофірма "Батьківщина Шевченка", що є філією ТОВ НВФ "Урожай", з'явились приватні підприємства та магазини, частково відремонтовано старе і побудовано нове приміщення середньої школи, збудовано сучасну автозаправну станцію.

У 2005 році на території меморіалу відкрито адмінбудинок, у 2002 році на садибу Якима Бойка перенесено надвірню комору 1896 року із села Шевченкового.

У 1956 році на території садиби відкрито пам'ятник Т. Г. Шевченку ( автори- скульптори: Веронський, Олійник). У 2005 році його перенесено на центральну площу села. 9 березня 2006 року у селі відкрито пам'ятник Матері Т. Г. Шевченка ( скульптор В. В. Димйона). Одночасно освячено і каплицю Покрови Пресвятої Богородиці Святого Тарасія.

Погруддя Тараса Шевченка

У 1992 році Моринський музейний комплекс увійшов до складу Державного історико-культурного заповідника "Батьківщина Тараса Шевченка" (з 2006 року - Національний заповідник "Батьківщина Тараса Шевченка").

пам'ятник матері Т. Г. Шевченка

З 2014 року в селі відбувається щорічний фестиваль "Ше.Fest", присвячений пам'яті Тараса Шевченка.

Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 2540 осіб, з яких 1087 чоловіків та 1453 жінки.

За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 2103 особи.

Рідна мова населення за даними перепису 2001 року:

У лазуровому полі на золотій горі стоїть кобзар у коричневій свиті, сірих шароварах, коричневих чоботях та грає на натурального кольору кобзі. Гора обтяжена шістьма зеленими й чорними листям краплевидної форми, об'єднаних попарно, розташованих віялоподібно й з'єднаних срібною ниткою, що оточує листя й утворює дуги між трьома їх парами. Щит увінчаний золотою короною, на вінці якої колоски, що чергуються з яблуневими листям. Щит обрамлений гілками натурального кольору, складеними разом: зверху лавра з червленими (червоними) плодами, у середині - дубовими з золотими жолудями й унизу - калини з кетягами червених (червоних) ягід. Гілки оповиті золотою стрічкою, на якій унизу напис блакитними літерами: "Моринці".

Тут жив дід по матері Тараса Шевченка Яким Бойко.

Тут помер і був похований український поет, громадський діяч, ліквідатор аварії на ЧАЕС і дослідник голодомору в Україні 1932-1933 років Скробут Богдан Юрійович

Помилка цитування: Тег

1. Книга для читання з історії Української РСР з найдавніших часів до кіня 50-х років XIX ст. - К., 1960. - С. 100.

2. В'язовський Г. А. та ін. Тарас Григорович Шевченко. Біографія. - К., 1960. - С. 10-11.

3. Teofila Sieniawska z Sieniawy h. Leliwa (ID: 8.192.341) [Архівовано 24 листопада 2016 у Wayback Machine.]. (пол.)

4. Aleksander Jan Jabłonowski z Jabłonowa h. Prus (III) (ID: 8.192.98). [Архівовано 11 жовтня 2016 у Wayback Machine.] (пол.)

5. Gierowski Józef Andrzej. Jabłonowski Aleksander Jan h. Prus III (ok. 1670-1723) // Polski Słownik Biograficzny. - Wrocław - Warszawa - Kraków : Zakład Narodowy Imienia Ossolińskich, Wydawnictwo Polskiej Akademii Nauk, 1963. - Tom Х/2, zeszyt 45. - 161-320 s. - S. 213. (пол.)

6. М. М. Ткаченко. Літопис життя і творчості Т. Г. Шевченка. Київ, 1961, стор.8.

7. Список насклённых мест Киевской губернии, стор. 681.

8. Итоги переписи скота у сельского крестьянского населения Киевской губернии в 1912 году, стор.110.

9. Кустарная промышленность Киевской губернии, стор. 42, 50, 67, 107.

10. Кількість наявного та постійного населення по кожному сільському населеному пункту, Черкаська область (осіб) - Регіон, Рік, Категорія населення , Стать (1989(12.01)). database.ukrcensus.gov.ua. Банк даних Державної служби статистики України.

11. Кількість наявного населення по кожному сільському населеному пункту, Черкаська область (осіб) - Регіон , Рік (2001(05.12)). database.ukrcensus.gov.ua. Банк даних Державної служби статистики України.

12. Рідні мови в об'єднаних територіальних громадах України - Український центр суспільних даних

<ref> з назвою "населення 2001 мова", визначений у <references>, не використовується в попередньому тексті.

# data[].attributes.attachment_link.title
Моринці (Звенигородський район) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Мо́ринці - село в Україні, у Звенигородській міській громаді Звенигородського району Черкаської області. Село лежить за 25 км від районного центру - міста Звенигородки. Місце народження Тараса Шевченка. На території села виявлено поселення черняхівської культури.