# data[].attributes.headline
Інтерв'ю історика В.Марочка про Голодомор на Донеччині

# data[].attributes.subject
Інтерв'ю історика В.Марочка про Голодомор на Донеччині

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Чорні дошки" на Донбасі була запроваджені у 1931-му - ще раніше за інші регіони України. Хоча регіон був переважно промисловим, навіть тут втрати від штучного голоду вчені оцінюють на рівні від 11 до 27% від всього населення. Про те, як 1932-33 роки пройшли у Донецькому регіоні, Радіо Свобода розпитало доктора історичних наук, провідного наукового співробітника Інституту історії України НАН України, керівника Центру досліджень геноциду українського народу Василя Марочка.

- Чим Голодомор на Донбасі відрізнявся від ситуації в інших областях?
- Геноцид українського народу відбувався у всіх семи тодішніх областях УСРР. Що стосується Донбасу, тут зазвичай населення працювало на будівництві металургійних комбінатів, фабрик, заводів і в такий спосіб мало хоч якесь карткове забезпечення.

Карткова система, яку було запроваджено у 1929 році й скасовано у грудні 1934 року, поширювалася на чотири категорії робітників.

Наприклад, перша і друга - індустріальна, це люди, які працювали на діючих комбінатах або ж брали участь у будівництві велетнів першої п'ятирічки - на одну особу тут виділяли 800 грамів хліба на день, а на членів сім'ї - 400 грамів. Але у 1932-33 роках ці норми також були зменшені.

У Донбас не входить сьогоднішня Луганщина, бо ті селяни, що були на Луганщині, говорили: "Ми йдемо у Донбас, ми йдемо за річку Донець на заробітки". Зазвичай, це сільські люди, так звані "відходники", які мали дозвіл сільської ради. Це давало якийсь порятунок.

Але на Донеччині навіть раніше, ніж в інших регіонах, було запроваджено режим "чорних дощок" - у 1931 році. Тобто райвиконком оголошував села, які не виконували хлібозаготівельний план, занесеними на чорні дошки. Це означало припинення будь-якого продовольчого постачання, повернення хліба, розданого на трудодні, скорочення кредитів - повна ізоляція.

Села перетворювалися на резервації. І це упродовж півроку-року, допоки не буде рішення про скасування цього режиму.

Звичайно, у таких селах смертність сягала 50%. У міста привозили дітей від року до чотирьох, так званих дітей-підкиднів, лишали їх біля установ соціального виховання, сподіваючись, що хтось їх підбере і вони лишаться живими.

Порівняно з Полтавщиною чи Дніпропетровщиною, за кількістю втрат Донеччина, звичайно, відрізняється. Лише тому, що населення міст мало можливість виживати.

Якщо брати національні райони Донеччини - грецькі, біля Бердянська, Маріуполь - цей регіон мав великі втрати серед греків. Щонайменше 30% грецького населення вимерло. Це, звичайно, великі втрати для цієї етноменшини.
- Яка приблизна кількість жертв Голодомору на Донбасі?
- Наші колеги, українські демографи, застосовуючи свої класичні методики, вважають, що втрати на Донеччині становили в межах 11-12% від усього населення. За моїми підрахунками, які я щойно завершив, зіставляючи порайонну кількість на січень 1933 року із наявним населенням на червень 1936 року, для Донеччини (бо була Донецька область, до складу якої входила і частина сьогоднішньої Луганської) втрати становили 25-27%. Тобто чверть населення було втрачено.

Переважна більшість жертв Голодомору - померлі, але у своїй енциклопедії я пишу про те, що жертвами є не лише ті, хто помер, а й ті, хто зазнав психічних, фізичних та інших ушкоджень.

Власне, так і записано у законі 2006 року "Про визнання Голодомору геноцидом". Бо від малярії, що уразила понад 2 мільйони людей у 1933 році, помирали щонайменше 20% від контингенту хворих. Малярія з'явилася якраз на ґрунті розкладання трупів, поширення інфекції, також фіксували епідемію туберкульозу, яка уразила 10% дітей - а це вже перетнуто епідемічний поріг. Туберкульоз - соціальна хвороба внаслідок недоїдання, відсутності калорій та необхідних для організму поживних речовин.

Люди, які були "пухлими" або з ознакою безбілкового набряку, якщо впродовж 2 тижнів не було надано стаціонарно-медичної допомоги - смертність серед цієї категорії сягала 25%, вони були приречені.

А якщо це тривало впродовж місяця-півтора, то фактично повернути організм у його початкову стадію було неможливо. І з'являлися хронічні хвороби. Велика кількість жінок були бездітними, тому що нездатні були завагітніти упродовж кількох років. Це варто теж враховувати.

Ще особливістю Донеччини є те, що там було багато сіл старообрядців. Це особлива соціально-побутова релігійна група, яка наприкінці 17-го - початку 18-го століття виокремилася, бо не визнавала канонів російської церкви.

Ці села фактично вимерли, ті, що не підкорялися органам радянської влади. Коли я писав про це у свої брошурах "Голодомор на Донбасі", "Геноцид українців", то мене здивувала позиція Росії: міськрайонний суд Москви визнав у 2011 році мої книжки екстремістськими і забороненими для поширення на території Російської Федерації - ще задовго до війни.

Мотивація доволі дивна: я пишу, висвітлюю правду про етнічних росіян, про особливу соціальну групу старообрядців, "исконно русское население", а мене засуджують за те, що я пишу правду.

Вони так захищають вождя Сталіна, радянську історичну минувшину, що ладні порушити свої принципи "русского мира". У 2015 році в окупованому Криму рішення суду було продубльовано, і мої книжки справді заборонені. Ця заборона однозначно поширюється сьогодні на школи, які функціонують на окупованій території.
- Хто були ті люди, що правили волю "центрального органу", відбираючи продукти, зерно?
- Це був час, коли люмпенізована свідомість значної частини населення переважала інтелект, моральні цінності, коли так звана класова мораль замінила християнську мораль. І ось цей суцільний психоз дуже легко можна виховати у будь-якому суспільстві. Хліб вилучали уповноважені, призначені від ЦК партії, загони міліції, хлібозаготівельні бригади тощо. Участь брали етнічні українці чи етнічні євреї, чи росіяни.

Дехто з моїх колег-істориків хоче на цьому вибудувати участь українців у творенні голоду. Дискусії тривають довго між істориками різних країн. У такий спосіб можна вважати, що євреї винні у геноциді євреїв, тому що в гетто з середовища євреїв були спеціальні люди, які стежили за порядком. Але, звичайно, це не історичний підхід, і треба оцінювати об'єктивно ситуацію, яка склалася. Й етнічне в ідеології більшовизму ніякої ролі не відігравало. Там вирішувала відданість вождю, ідеологічним принципам, теорії і практиці класової боротьби.

Але не варто забувати, що безкарність давала право так званим активістам із комітетів незаможних селян, із сільських рад, із партійних осередків на селі чинити злочини. Вони зафіксовані в документах, і ми їх не приховуємо. Так, етнічні українці брали участь у конфіскації майна, але у складі політичних органів або хлібозаготівельних комісій, які були призначені вищими органами влади. Тому ми маємо розуміти це не як свавілля сусіда над сусідом, а як участь держави у системному і послідовному творенні Голодомору. Бо хлібозаготівля - це й є дія державних органів з наміром позбавити хліба, продовольства велику кількість населення, а не хлібозаготівля, коли "дбалий ховрашок" заготовляє на зиму хліб. Мова йде про легітимізацію державної політики на формування і творення штучно організованого голоду. Тому цей аргумент не діє, не є складовим в юридичній та політичній оцінці Голодомору.

Сталін недаремно писав Кагановичу у 1932 році, що "тисячі українських колгоспників їздять територією Радянського Союзу і поширюють усілякі брехні про те, що з ними відбувається, скиглять і проливають сльози, треба цю "мразь" (дослівно) арештувати і повернути в села". На Донеччині внутрішня міграція дозволяла у такий спосіб або зберегти життя, або відкласти дату смерті. Якщо у селян було побутове золото, вони могли принести і обміняти його на крупу, хліб. Через систему "торгівлі з іноземцями" ("торгзін") з січня 1932 року у межах СРСР було заготовлено 21 тонну золота. Скільки потрібно було принести цих "золотих сліз" - сімейні реліквії, монети царського карбування... У 1933 році було заготовлено 45 тонн побутового золота - це був ефект голоду.

Якщо взяти Дніпропетровщину - теж промислова область, - понад 30% втрат населення, столична тоді Харківщина - із 90 районів 72 мали втрати від 22% до 68%, це надзвичайно високий рівень. Здавалося б, північна Чернігівщина, дехто вважає, що від голоду рятували ліси, болото непрохідне, район не зовсім зерновий, тому і хлібозаготівлі були меншими. Нічого подібного, там майже такий самий відсоток, як і на Донеччині.

Це пересічні дані, тому що були райони, у яких 52-68% втрат, а були райони, в яких 8%. У тих районах, що були ближчі до промислових центрів, - був менший відсоток, але це не означає, що арифметичні підрахунки і порівняння відповідали завжди історичній дійсності. Бо за ці роки могло бути, наприклад, переселення.

На кінець 1933 року з Росії переселили до України 26 тисяч господарств колгоспників, що становить приблизно 130 тисяч осіб. Воно ніяк не могло вплинути на нівелювання втрат.

Прикро, що ті пам'ятники, що ми побудували на Донеччині, пам'ятні знаки місць масових поховань сьогодні сплюндровані, що наші брошури спалювали у 2014 році.
- Чи були випадки, коли люди не виконували вказівок згори щодо відбирання хліба? У разі викриття тих вчинків що з ними сталося?
- Український інститут національної пам'яті започаткував роботу з фіксації праведників. Тобто тих людей, які у 1932-33 роках у якийсь спосіб посприяли виживанню односельців. Серед них були голови колгоспів, які відмовлялись виконувати план, бо знали, що та кількість зерна, яка доведена до кожного двору, означає смерть цієї родини. Тому що порушувався повністю баланс господарства - не вистачало на насіння, не вистачало на утримання худоби і не вистачало б на харчування дітей і дорослих.

У 1932 році ГПУ провело операцію виявлення "куркульских гнізд" дослівно. Це означало, що в село прийшли підрозділи ГПУ і почали розглядати справи по саботажу. Проти цих голів колгоспів і на Донеччині, і на Луганщині діяли оперативні загони з ГПУ, міліції, інколи навіть долучали й армійські підрозділи, бо вони брали участь восени у зборі цукрових буряків. Приблизно 340 голів колгоспів було заарештовано за те, що не виконали план, який неможливо було виконати. Не дивно, адже у 1932 році 3 мільйони гектарів не досіяли. А ті, що засіяли, - було сміття, а не насіння. Потрібно було ввозити зерно, зменшувати плани хлібозаготівель. Але Сталін із Кагановичем лише радилися, чи зняти 40 мільйонів пудів із України, чи ні.

Коли організм людини було доведено до виснаження, вона думала лише про те, щоб вижити - рефлексія на самозбереження. Це і стало причиною людоїдства, трупоїдства і вживання усілякого непотребу, яке було масовим для всіх районів України. А це руйнація психіки, бо поїдання мамою своїх дітей - це просто жах. І документи засвідчують близько 2,5 тисяч справ канібалок, бо найбільше жінки вдавалися до цього.
- Чи був рух опору колективізації на Донбасі? Як проявлявся?
- Якщо порівняти активність селян в опорі колективізації, починаючи з 1929 року, я б сказав, що на першому місці - Поділля, особливо Вінниччина. Довелося навіть спрямовувати війська, було навіть, що між повстанцями і ГПУ кілька днів тривали бої. Із півтори тисячі повстань в СРСР понад 900 припадає на Україну.

У квітні 1932 року Сталін писав до Косіора: "Невже це правда, що в деяких районах України немає радянської влади?" Селяни, особливо жінки, громили сільські ради, забирали борошно, хліб, щойно у них реквізований, вони нападали на склади колгоспів, повертали конфісковану худобу.

На Донбасі це відбувалося з меншою інтенсивністю. Велика кількість робітничого населення.

Мене дивує інше: чому ідеологічний ярлик Донбасу, яким хизувався Ленін, союзу робітників і селян, не спрацював у 1932-33 роках? Робітники були теж поставлені на межу виживання. Шахтар не думав про це, він зранку опускався в шахту, піднімався, вживав напої, забував про скажену роботу, і так постійно. Я переконаний: якби на Донбасі відбувся справжній союз робітників і селян - голоду б не було. І його не було б на всій території.
- Що відбувалося із землями Донбасу після Голодомору? Ким заселяли території?
- Донецька губернія з'явилася на початку 20-х років, і фактично вся Україна працювала на відродження металургійної промисловості. Вона вважалася пріоритетною, вона мала бути авангардною, підняти промисловість - і всі житимуть при комунізмі. Ця настанова коштувала життів як на Донбасі, так і по всій Україні.

Та частина населення, що вимерла, була поповнена за рахунок спецнаборів, коли вже запрацювали промислові підприємства і треба було збільшувати кількість робітників. Головним регіоном, звідки йшло поповнення робочої сили, була Росія, а також північні області України, близько 16 тисяч жителів було мобілізовано з Чернігівщини. Відбувалася русифікація за рахунок переселення вже ментально сформованих людей.
- Чи є можливість того, що Росія колись визнає Голодомор геноцидом?
- До 2008 року, коли я мав можливість перебувати в Росії і зустрічатися з моїми колегами російськими, вже тоді вони скептично ставилися до теми Голодомору. Хоча використовували цей термін, не дуже переконливо говорили про наявність масового голоду в центральних областях Росії.

Уся статистика фіксує, що епіцентром "загальносоюзного голоду" була Україна. І це визнали й російські демографи й історики, які не надто поділяють думку, що це був саме геноцид. Але факт лишається фактом.

У 2017 році вони вирішили закрити цю тему для себе, отже, й для російських істориків, зараз вона там не досліджується і не вивчається. "Голодомор - не исторический факт" - усе, для них це закрита тема, на жаль.
Читайте ще: Зона голоду на заході закінчувалася на кордоні УСРР: подільські хроніки Невідомі фото Голодомору інженера Вінербергера​ Нащадки тих, хто постраждав від Голодомору, можуть позиватися до Кремля - прокурор Голомша

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь марочко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
колективізація

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
свідки голодомору

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
хлібозаготівлі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радіо‌ ‌свобода‌

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.title
Чверть Донбасу померло від Голодомору, а втрати грецького населення Приазов'я досягли 30% - історик Марочко

# data[].attributes.attachment_link.description
"Чорні дошки" на Донбасі була запроваджені у 1931-му - ще раніше за інші регіони України. Хоча регіон був переважно промисловим, навіть тут втрати від штучного голоду вчені оцінюють на рівні від 11 до 27% від всього населення.

# data[].attributes.headline
Інформація від Державного архіву Донецької області

# data[].attributes.subject
Інформація від Державного архіву Донецької області

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У 20 столітті український народ пережив три страшні періоди, пов'язані з голодом: 1921-1923 років, 1932-1933 років, 1946-1947 років. Кожен період супроводжувався війнами, руйнаціями, репресіями проти селянства.
Голодомор 1921-1923 років
"Продразверстка" та розкуркулення заможних сімей із конфіскацією майна. Страшна посуха навесні та влітку. Голод, що розпочався з весни 1921 року, не мав до цього аналогів в Україні, особливо постраждали Катеринославська, Донецька, Запорізька, Миколаївська, частина Одеської губернії. У Маріуполі за перші 6 місяців 1922 року народилося 281, а померло 2.931 особа, у Керменчикській волості Юзівського повіту народилося 49, а померло 310, у Дебальцевському повіті народилося 1.562, а померло 3.343, а по всьому Юзівському повіту народжених було 854, а померло 2.194 осіб. Офіційно були зареєстровані випадки людожерства. Серед міст Донецької губернії найбільших розмірів досягла захворюваність і смертність у Маріуполі. Тут становище робітників нічим не відрізнялося від становища сільського населення. Число голодуючих дітей в Україні досягло у липні 1922 року 1.800.000. Найбільше загинуло дітей віком до 5-6 років. За даними Маріупольського повітового комітету КП(б)У у с. Мало-Янісоль налічувалося 2800 голодуючих дітей, с. Темрюк - 5217, с. Ново-Керменчик - 2300, с. Ново-Янісоль - 195.

В архівних фондах партійних органів та виконавчої влади зберігаються документи, які свідчать про ті страшні події. За статистичними даними повітових комітетів КП(б)У за січень-лютий 1922 року через скорочення норм Наркомпроду на металургійному заводі м. Юзівки звільнено 5 тис. осіб. З березня по вересень 1921 року з Донеччини виїхало 6 тис. забійників. У Гришинському повіті до березня 1922 року налічувалося 72.324 голодуючих, померлих 755 осіб. За даними метричних книг церков у 1922 року у с. Кодемо Бахмутського повіту народилося 45 осіб, померло 97, з них від голоду та виснаження 10 осіб. На ст. Амвросіївка народилося 94 особи, померло 48, з них від голоду та виснаження 14 людей. У слободі Амвросіївка померло 211 осіб, з голоду - 94. У сел. Білоярівка (Амвросіївський район) народилося
93 людини, померло 138, з голоду - 52. У с. Закотне (Червоний Лиман) народилося
84 людини, померло 115, від голоду - 20. У слободі Харцизькій (м. Харцизьк) за січень-липень померло 152 особи, з них від голоду - 77. У деяких селах населення настільки було знесилено, що не могло ховати померлих.

12 липня 1921 року в Україні створили Центральну Комісію Допомоги Голодуючим (ЦКдопомгол), яка виступила зі зверненням до всього населення України. Робітники у містах першими запровадили постійну допомогу, не чекаючи звернення ЦКдопомгола. Незважаючи на своє важке матеріальне становище, вони встановили регулярне відрахування зі свого заробітку - в середньому 4% з усіх видів одержуваної ними плати. Особливо грандіозні розміри прийняла трудова допомога на Донеччині. Там шахтарі, самі напівголі, напівголодні на недільниках видобули понад 3,5 мільйони пудів вугілля для голодуючих, і вже в грудні 1921 року та січні 1922 року ЦКдопомгол отримав хліб в обмін на це вугілля.

Рятуючись від голоду, з Поволжя, Сибіру та Уралу в Україну, що представлялася "хлібним раєм", рушили десятки тисяч біженців. Але на місті їх чекала сумна доля.
З десяти тисяч біженців, які розмістилися в Запорізькій губернії, майже всі поголовно вимерли. Така ж ситуація була у Маріуполі, на Херсонщині та інших місцях.

На початку 1922 року радянський уряд видав низку постанов і резолюцій, пов'язаних з наданням допомоги голодуючим, у тому числі Постанова ВУЦВК "Про передачу церковних цінностей у фонд голодуючим". Відповідно до цієї постанови приховування від опису дорогоцінних предметів золота, срібла, каміння, слонової кістки каралося примусовими роботами на строк до одного року та конфіскацією всього майна релігійних громад або церковних організацій. Допомога голодуючим супроводжувалася репресіями проти священнослужителів, розграбуванням церков різних конфесій. У Бахмутському, Гришинському, Юзівському повітах ціла низка сільрад ухвалили рішення вилучати церковне золото для закупівлі хліба голодуючим. Вилучалося все - від срібних монет та начиння до дорогих ікон та церковних прикрас.

Голодували й у 1923 році. У Бахмутському повіті з найбільш вражених голодом села: Троїцьке (2048 голодуючих), Калинове (2097), Покровське (1341), Корсунь (1563).

До боротьби з голодом долучились міжнародні організації, найбільш відома - "Американська адміністрація допомоги" ("АРА"). Суттєву допомогу надали: один із організаторів надання допомоги голодуючим, верховний комісар Ліги Націй у справах військовополонених Нансен Фрітьоф. Крім того, за окремими угодами надавали допомогу, головним чином у колоніях, окремі невеликі організації національного характеру. Так, у грудні 1922 року було укладено договір із Американо-Єврейським Об'єднаним розподільчим комітетом (ДЖОЙНТ). До цього моменту організація "ДЖОЙНТ" вже витратила із своїх коштів 6 млн доларів. Передбачалося виділити ще 2 млн. У німецьких колоніях діяли організації американських та голландських менонітів. На місцях створювались комітети та комісії з боротьби з голодом, які контролювали та регулювали діяльності зарубіжних організацій, несли відповідальність за розподілом коштів. З архівних документів відомо про створення на Донеччині комітетів та комісій з ліквідації наслідків голоду - Бахмутської, Маріупольської, Юзівської повітових комісій, Ялтинського волосного комітету, Уповноваженого Всеукраїнського єврейського громадського комітету, Уповноваженого із громадського харчування ЦКдопомгола.
Голодомор 1932-1933 років
Наслідки невдалих адміністративно-територіальних реформ. Останній репресивний удар по селянству - виселення решти одноосібників з конфіскацією майна, примусовий вступ селян у колгоспи та радгоспи, масштабна індустріалізація радянської країни, яка потребує Великі матеріальні інвестиції, головним чином, від продажу за кордон зерна. Чим більше зберемо, тим більше продамо. Більше продамо, більше виручимо грошей, більше виручимо грошей, більше збудуємо заводів та верстатів. Таким був девіз того часу. 1932 рік відзначений як цілком врожайний. Склалися оптимальні погодні умови. Але невміле і злочинне керівництво на селі, завищені плани з хлібозаготівель, репресивні заходи - все це призвело до страшного голоду, про який радянська історія замовчувала більше 50 років. У 1932 році вся країна була зайнята на хлібозаготівлі. 19 липня 1932 року відбулось засідання Донецького оргбюро КП(б)У, де розглядалось питання проведення хлібозаготівельної кампанії. Згідно з Постановою Раднаркому УРСР від 22 липня 1932 року затверджено річний план заготівлі зерна для України - 5.831.300 тон, у тому числі для Донецької області - 583 тисяч тон.

29 липня 1932 року відбулося друге засідання бюро Донецького обкому. Засідання повністю присвятили затвердженню плану хлібозаготівель по районах області. План збільшили до 606,3 тисяч тон. Зі Сталіно, Макіївки, Луганська, Маріуполя, Рикова (Єнакієвого), Кадіївки та Горлівки вирішено направити 350-500 осіб у новоприєднані райони області. На хлібозаготівельну кампанію кинули всі сили країни. У сільські райони ринула лавина агентів, політкомісарів, спостерігачів та інформаторів. Кампанія охопила усі галузі. Робітників та службовців області відривали від виробництва та спрямовували до сіл. Навіть архівістів не минула ця доля, про що свідчить лист Донецького обласного управління до редакції журналу "Архіви Радянської України": "На Ваш запит 1/217 з 22/ХІ/32 р. щодо участі наукових сил області у журналі "АРУ" Донецька Обласна Архівна Управа повідомляє, що крім Артемівського та Донецького обласного історичних архівів, жодна архівна установа області не мала змоги проводити наукову роботу, оскільки всі, як адміністративні, так і наукові сили, протягом 6-ти місяців, перебувають на хлібозаготівлях...". У селян вилучалися всі надлишки зерна. Колгоспи та радгоспи, що не справлялися з планом, заносилися згідно з постановами облвиконкому на так звані "чорні дошки". Стосовно них застосовувалися репресивні заходи - вилучення всього посівного фонду, грошові штрафи, заборона колгоспної торгівлі, припинення фінансування.

07 серпня 1932 року побачила світ сумнозвісна постанова ЦВК РНК СРСР "Про охорону майна державних підприємств, колгоспів та кооперації та зміцнення суспільної діяльності (соціалістичної) власності" відомий у народі як "закон про 5 колосків".

Колесо репресій набирало обертів. До процесу хлібозаготівель залучились прокуратура та суди. У фонді Донецької облради профспілок є аналітичний докладний звіт Донецької обласної прокуратури про роботу прокуратури та суду щодо боротьби з розкраданнями громадської власності за 5 місяців із моменту видання відомого закону. З серпня 1932 року до січня 1933 року заслухано 4726 справ та засуджено
6203 особи, розстріляно 169 осіб. У 1-му кварталі 1933 року заслухано 1839 справ, засуджено 3083 особи, розстріляно 132.

Селян, як кріпаків, тримали в колгоспах без права виїзду, із сіл вивезли усі колгоспні фонди, зокрема й посівні. Хлібозаготівлі тривали і в січні-лютому 1933 року, не зважаючи на те, що у селах фактично не залишилось жодних запасів хліба.

Вже восени 1932 року почався страшний голод. Держава не тільки вчасно не надала допомогу голодуючим, але ретельно приховувала факти голоду. Лише тоді, коли лихо набуло жахливого характеру, з'явилися секретні інформаційні повідомлення, доповідні записки, службові листи інспекторів, які обстежували села. Документи, що свідчать про голод на Донбасі утримуватися в архівних фондах Контрольних комісій Робітничо-селянських Інспекцій та Донецького обкому КПУ.

Фіксувались факти споживання собак, котів і загиблої худоби, померлих людей. З повідомлення секретаря Артемівського міськкому партії від 02 квітня 1933 року: "Проведеною спеціальною перевіркою органами ГПУ виявлено, що випадки відчуття гострої потреби в харчуванні окремих колгоспників, особливо бідняків, відзначаються переважно у таких селах: Переїзне, Григорівка, Кодемове, Зайцеве, Яковлівка, Михайлівка, Покровське, Селимівка, Парасковіївка, Василівка, Серебрянка та Івано-Даріївка". У Старо-Каранському (Тельманівському) районі особливо сильно вражені голодом села Стара-Карань, Гринталь, Греково, Кузнєцово-Михайлівка, Миколаївка, Коньково, Стара Ігнатівка. З повідомлення секретаря Старо-Каранського райкому партії від 17 березня 1933 року: "У цій сільраді (Гринталь) відбувались випадки вживання в їжу цими сім'ями собак, коней - є 5 фактів. ...В артілі "Новий Шлях" полеглого коня, перелитого креоліном, вирили, розрубали та з'їли. ...Стара-Ігнатіївка - грецьке населення особливо вражене. Є 38 випадків пухких сімей особливо одноосібників, які не мають сівби в минулому році..". Із секретного донесення дільничного прокурора Волноваської дільниці від 12 липня 1933 року: "У колонії Гринталь Старокаранського р-ну 9/VII-33р. виявлено людожерство...".

У важкому становищі опинилися робітники промислових підприємств України. Відсутність грошей, скорочення продовольчих пайків призводило до невдоволень та голоду серед робітників, і як наслідок з цього до відчайдушних вчинків. 24 лютого 1933 року під час відвідування Щербинівської поліклініки (м. Дзержинськ) встановлено до 50 випадків звернення хворих гірників, опухлих від недоїдання. Із секретної інформації оргвідділу ЦКК КП(б)У про становище робітників промислових підприємств України від 26 червня 1933 року: "28 квітня у заводоуправлінні виявлено підкинуту мертву дитину з такою запискою: "Ось Вам подарунок до 1 травня. Два трупи в будинку лежать, а два я вам принесу до 5-го травня". З того ж донесення з розмов робітників: "я з сім'єю і так з голоду вмираю, а вони ще й хліб зняли. Щоб купити хліб на базарі, потрібно працювати 3-4 дні..."

Планомірне, починаючи з 20-х років, винищення заможного селянства як ворожого класу, штучно створений Голодомор 1932-1933гг., нанесли непоправні збитки генофонду української нації.

Голодомор 1946-1947 років.

Руйнації після Другої світової війни. Відновлення господарства всіма можливими силами - силами жінок, дітей, чоловіків, які повернулися з фронту. Переселення етнічних українців із Польщі фактично без майна та грошей. Посуха. Низький врожай. Але плани хлібоздачі не були зменшені. Липневий пленум ЦККП(б)У 1946 року зажадав беззастережного виконання плану. Згадали "закон про 5 колосків". Ще 10.04.1944 Промторг СРСР видав наказ про незадовільне виконання постанови
від 7 серпня 1932 року, згідно з яким посилення нагляду за його виконанням покладалося під особисту відповідальність районних прокурорів. Осіб, винних у розкраданні насіння, хліба, пального, худоби та іншого майна, належало заарештовувати та передавати суду.

Відомості про тяжке продовольче становище в області за цей період містяться в документах фондів партійних органів та виконавчої влади, Донецькому обласному статистичному управлінні, у документах обласного суду та прокуратури, обласної санітарно-епідеміологічної станції, у документах лікарень, колгоспів та радгоспів області.

Також є письмові свідчення очевидців:

"Під час голоду мені було 11 років. Жили ми тоді в селі Воздвиженівка Красноармійського району Сталінської області. У мене було ще двоє братів. Батька у нас не було, він загинув на війні. Мати працювала в колгоспі дояркою, а ми її шарпали за спідницю, прохали, щоб вона дала нам хоч по шматочку хліба. Але замість хліба ми їли бавовняну макуху...".

"Це було у селі Ново-Економічне. Мені тоді було 15 років. Досі пам'ятаю цей страшний час, коли хочеться їсти, а нічого. Моя мати померла напередодні від голоду. Батько виховував нас сам. В той неврожайний рік він зарізав нашу корову-годувальницю, щоб було що їсти нам, його дітям, і дітям його сестри та брата - а їх було багато. Пізніше, коли їсти вже було нічого, батько знімав шкури, що лежали в нього на горищі, і варив з них "суп"...".

"Після демобілізації я працювала зав. відділом кадрів при Добропільській районній Раді депутатів трудящих. Доводилося бувати в колгоспах, де я своїми очима бачила і голодних, і пухких, і мертвих від голоду...".

Ситуація ускладнилася після 27 вересня 1946 року, коли Рада Міністрів СРСР і ЦК ВКП(б) прийняли ухвалу "Про економію у витрачанні хліба". З пайкового продовольчого забезпечення було знято велику кількість населення, переважно непрацюючих дорослих утриманців - пенсіонерів, інвалідів. У зв'язку з цим у Сталінській області кількість людей, які мають хлібні картки, скоротилася на 348 тис. осіб (на 15,2%).

До грудня 1946 р. голод досяг загрозливих розмірів. Від поганого харчування люди почали хворіти та вмирати. У листі керівників області, надісланому голові Ради Міністрів УРСР та секретареві ЦК КП(б)У М.С. Хрущову, говорилося: "У колгоспах області на 20.12.1946 налічується до 27 тисяч сімей колгоспників з числа багатодітних, інвалідів війни, старих колгоспників та сімей загиблих воїнів, у яких не виявилося жодних продуктів харчування".

З весни 1947 року до облвиконкому посипалися звернення різних підприємств та організацій з проханням надання допомоги у отриманні продовольства.

З листа директора Машинно-тракторної станції Краснолиманського району голові облвиконкому від 12 травня 1947 року: "На даний час комбайнери, машиністи та робітники майстерні ремонтують комбайни, молотарки та іншу збиральну техніку, але продуктів харчування (хліба та жирів) зовсім немає".

Зі звернення голови Володарського райвиконкому від 19 листопада 1947 року до облвиконкому: "...Володарський р-н Сталінської області, як один із великих суто сільськогосподарських районів, з посухи в 1947г. і частково у 1948 році, зазнав стихійних лих; У 1947 році від вимерзання та суховію зовсім загинуло та списано актами - 11691 га озимих посівів, пересіяне на загиблих площах просо на 4692 га, також загинуло від посухи та списано актами".

З листа директора Сталінського тресту приміських радгоспів: "Положення із постачанням робітників і службовців 6-ти радгоспів Сталінського тресту заміських радгоспів прийняло такий порядок, що вже протягом трьох місяців, включаючи серпень Облторгвідділом не виділяється жодної хлібної картки. Незважаючи на те що жнив у розпалі, в той же час трест протягом зазначеного терміну не має дозволи на витрачання зерна в радгоспах для видачі робітникам, фахівцям та службовцям хліба відповідно до існуючих для сільської місцевості норм".

Місцева влада надавала посильну допомогу. 10 квітня 1947 року Сталінський облвиконком ухвалив встановити на 1947 рік завдання зі збирання та заготівлі дикорослої їстівної зелені, як додаткового джерела живлення з розподілом по організаціям. Організовувалися комерційні їдальні та буфети, підприємствам та організаціям виділялася продукція. Так Маріупольському драмтеатру було виділено 2,5 тони борошна, 5 тон картоплі, 200 кг жирів. Для особливо нужденних дітей Краматорського машзаводу вирішено було виділити у травні-червні 1947 року за рахунок лімітів області 200 пайків посиленого дитячого харчування.

Після збирання врожаю 1947 року голод почав поступово відступати, а кількість померлих від нього - скорочуватися. Однак і в 1948 році в області були окремі випадки голодної смерті. Подолання наслідків війни, посухи тривало до кінця 40-х років ХХ століття.

Наведені факти - лише невелика частина з трагічної історії українського народу, який за чверть ХХ століття переніс три страшних голодомори. Ми не повинні забувати про ті сумні сторінки нашої історії. Пам'ять про мільйонні жертви злочинного комуністичного режиму викарбувалась в ній довічно.
Інформацію підготовлено Додатково: "Питання життя і смерті - зібрати хліб з України": УІНП презентував історичний ролик до 100-річчя масового голоду 1921-23 років"Голод після Перемоги": до 75-річчя масового голоду 1946-47 років УІНП презентував історичний ролик Державним архівом Донецької області
Надрукувати

# data[].attributes.attachment_link.title
Донеччина. Три страшні періоди, пов'язані з голодом

# data[].attributes.attachment_link.description
У 20 столітті український народ пережив три страшні періоди, пов'язані з голодом: 1921-1923 років, 1932-1933 років, 1946-1947 років. Кожен період супроводжувався війнами, руйнаціями, репресіями проти селянства. Голодомор 1921-1923 років "Продразверстка" та розкуркулення заможних сімей із конфіскацією майна. Страшна посуха навесні та влітку.

# data[].attributes.headline
Свідчення очевидців про Голодомор на Донеччині

# data[].attributes.subject
Свідчення очевидців про Голодомор на Донеччині

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Нас три брати було, нам по 200 грам хліба давали, тому ми вижили. А дід помер від голоду, тому що їсти не було чого"
Філарет, екс-патріарх Київський і всієї Русі-України (Михайло Денисенко). Народився у 1929 році і жив у селі Благодатне Амвросіївського району на Донеччині
Я, звичайно, всього не усвідомлював. Але, і батьки мої розповідали, і я сам цього свідок. Значить. У 32-му році урожай був. Але по селу в 33-му році і в 32-му їздили і забирали хліб. І у нашому городі виходили солдати, червоногвардійці з гвинтівками, і штиками шукали чи не сховано зерно.

Якщо - я так потім вже роздумував - це був звичайний голод, то для чого у людей забирать хліб?! Для того щоб вони помирали? Значить вони спеціально робили це, щоб люди помирали. Не тому що у них хліба не було - хліб в них був! Але ви хліб цей забирали! І не просто забирали, а вишукували, щоб не сховали!

Батькові давали по 400 грамів, а нам - по 200 грамів на душу. А дідові, який з нами був, не давали хліба. Матері давали, а дідові не давали. І нам, нас три брати було, нам по 200 грам давали, тому ми вижили, а дід помер від голоду, тому що їсти не було чого.

Я думав, як люди в нашому селі вижили. Багато померли від голоду, багато. Але більше вижило. Чому вони вижили? Тому що зерно все забрали, але овочі - картоплю - всю не забирали. Крім того, майже в кожному дворі була корова. Сіно не забирали. І тому тварин годували сіном, і було молоко. Так от цим молоком, і цими овочами, картоплею, - багато вижило.

А родина вижила так. Оскільки ми приїхали на шахту, хліб давали, то заради оцього хліба ми і вижили. А бабуся моя залишилась в селі і вона вижила за рахунок того, що були корови і були овочі. Тому вона і вижила.

"Ми дуже плакали і голодували"
Марія Філіндаш. Народилася у 1928 році, проживала у Костантинівці Мар'їнського району.
"Сусід, пухлий від голоду, вкрав у нас на горищі кусок м'яса, який мати приховала, щоб взяти у роддом"
Євдокія Куркіна. Народилася у 1923 році, проживала в селі Морозівка Міловського району на Луганщині
Сім'я складалась з 10 чоловік. Батько, мати, 3 сестри і 4 брати. Я була передостанньою дитиною в сім'ї. В сім'ї була корова, тому з голоду не вмер ніхто. Батько ще заробляв продукти харчування, так як був плотник, робив скрині, сундуки. Всі старші діти і батьки працювали в колгоспі за "паличку", їм нічого не платили.

Одного разу брати взяли з собою в поле ступу і натовкли там зерна, зварили супи. За це їх виключили з комсомолу, викликали батька, були у нього великі неприємності. Власті забирали за облігаціїї молоко, яйця, кожу із свині. Продукти доводилося ховати, навіть закопувати, але їх шукали представники влади, знаходили і забирали. Але м'ясо не забирали.

В полі людям варили затірку. Влада нічого не давала. Вони продавали молоко і купували продукти харчування. З дубка зривали листя, сушили, товкли його і пекли оладі. Вродили у нас картопля і буряк. Цього не забирали.

Померли сусіди. Ні в колгоспі, ні на полі працювали не хотіли. Сусід, пухлий від голоду, вкрав у нас на горищі кусок м'яса, який мати приховала для того, щоб взяти у роддом, з'їв його і через два дні помер. Його закопали в заброшеному погребі, просто загорнули і все.

Голод 1946-47 був не такий страшний, тому що в колгоспі давали по 300 г хліба. А продукти у людей теж забрилали. Людей, які ховали продукти харчування, заарештовували і додому не повертали. Колоски в полі зривати не давали, були охоронці, їх називали їздчиками.

"Людей знищували спеціально, щоб боялися"
Олексій Роденко. Народився у 1924 році, жив у Новомихайлівці під Мар'їнкою
"Кушать много нельзя, а то умрешь"
Раїса Герасимова. Народилася у 1923 році, проживала в Донецьку
Ну, как мать умерла, стали побираться. Ходили, люди давали. Шкорки собирали, которые с картошки выбрасывали там. Собирали, а потом делала два приплечика, а сверху положу железячку и ото немножко она... эта вот шкурочка, она.... ой мама.

А этот заведующий кричит на нас, ругается. На чердаках спали. А потом нас этот директор наверно и забрал, в детский дом. А там по квадрату на линейку шагом марш. А там пухлые были, да.

Опухла, лицо, пухлое такое, как водянка все равно. Я ж не наелась, я только расстроилась.
- А потом оказывается, что кушать много нельзя, а то умрешь. - Тогда я домой поеду. - А куда ж ты домой поедешь?
Одворок поела, маленький кусочек дала, я как заплачу. Ну, я сразу не сказала, что я еще хочу. А я домой хочу.
- Ну, чего ты, Рая, побудь, побудь у нас.
Они меня часто брали. Мама с голоду умерла.

"Як зараз пам'ятаю, свій величезний живіт і такі тоненькі рученята бовталися"
Микола Локтєв. Народився у 1925 році, проживав в селі Темрюк під Волновахою
Насильницька колективізація у селі Темрюк збіглася в часі з розкуркулюванням і погромом духовності. Я був живим очевидцем, коли двома тракторами стягували з церкви хрести з куполами. Зібралось багато односельців. Одні плакали і хрестились, інші лаялися і проклинали владу - ініціаторів цього варварства. Пізніше в будівлі розгромленої церкви, зробили сховище посівного фонду одного із колгоспів, потім шкільні стрельбища. З часом святе місце перетворили в сільський туалет...

Автор: Розкуркулювання селян. c. Удачне Донецька області Марк Залізняк

Поголовна колективізація села сприяла голоду. Пам'ятаю, як батько посадив мене верхи на нашого коня і повів його на колгоспний двір. Це був січень 1932 р. Мама довго ходила на ферму годувати свого коня сіном, бо годувати скот у колгоспі було нічим. Через місяць кінь стояти вже не міг. Його підвішували на вірьовках. Весною він загинув від голоду.

Колгоспний скот годували соломою, яку знімали з дахів людських хат. На посівну виїжджали вже на коровах, І знову ще один удар! Наша корова стала працювати за коня і перестала давати молоко. Діти в селі постійно страждали на дистрофію. Як зараз пам'ятаю, свій величезний живіт і такі тоненькі рученята бовталися. Пам'ятаю не стерпне, постійне бажання чим-небудь наповнити шлунок. Їсти було нічого, я пив багато води. Від цього шкура дуже чесалася і лопалася. Було дуже важко.

"Багато людей розуміли, що голодна смерть неминуча, залишали свої убогі оселі й подавалися світ за очі"
Антоніна Таран-Шнуренко. Проживала в селі Темрюк на Донеччині
Жила я з чоловіком і трьома малими дітьми. Врожай у 1932 році був добрий. Але на трудодень дали по 100 г пшениці. Заробіток умістився в одному мішку. Та змолотила ячмінь з власного городу ще півклунка. З таким запасом збіжжя не можна дожити й до Нового року. Багато людей розуміли, що голодна смерть неминуча, залишали свої убогі оселі й подавалися світ за очі. На нашій вулиці лишилися в зиму не більше п'яти родин. Уже восени становище було нестерпним. У дітей з'явилися голодні набряки.

У селі активісти-комнезамівці, виконуючи накази влади, цілодобово з сатанинською винахідливістю й завзяттям нишпорили по оселях.

Коли у сільраді довідались, що мій чоловік влаштувався на роботу у Маріупольському порту і не бажав повертатись до села, нас виключили з колгоспу і забрали корову. Наприкінці лютого 1933 року ми покинули хату і потягли возик з дітьми до Маріуполя. Хата невдовзі була пограбована, розібрана і розтягнута комнезамівцями. Від тих часів у мене збериглася лише батьківська ікона.

"Я була найстаршою у сім'ї. Батько помер ще в перший голод"
Ганна Мофа. Народилася у 1916 році. Проживала в селі Темрюк на Донеччині
В 1929 році в селі почалась колективізація. Почали забирати корів з людського подвір'я, прийшли і за нашими. Дуже жалко було віддавати, скільки сліз пролили! І прийшлось мені іти в колгосп "Індустрія" працювати дояркою, щоб доїти своїх коров.

Мені було тоді 13 рочків. Я була найстаршою у сім'ї. Батько помер ще в 1922 році, ще в перший голод. У школі я ніколи не навчалась, так як треба було працювати, допомагати матері годувати молодшеньких діточок.

Через рік одну нашу корову повернули нам. Але за це ми повинні були здавати державі 40 кг м'яса, молока, яйця, овочі з городу. А самим, щоб прокормитися, приходилося купувати кукурудзу на елеваторі у Розівці (станція Запорозької області) і носити на своїх плечах по чотири відра в Темрюк. В 14 років я вже працювала свинаркою на свинофермі, яку організували в будинку і коморі одної розкуркуленої сім'ї.

"Під кожним деревом бачила картину: сидить чоловік пухлий, як скляний, не розмовляє, а потім на наших очах падає мертвий"
Каіра Медведєва. Народилася у 1914 році. Проживала у селі Темрюк на Донеччині
У 1932 році я поступила на шестимісячні курси при технікумі у місті Слов'янську. Там нас кой-як годували, а от на вулицях люди помирали з голоду. Під кожним деревом бачила картину: сидить чоловік пухлий, як скляний, не розмовляє, а потім на наших очах падає мертвий. Трупів було багато, їх збирали на підводи. Наш технікум знаходився близько до цвинтарю, і ми бачили, як часто там з'являлися підводи з небіжчиками. Ми запитували у педагогів, чому так багато помирає людей. Нам відповідали, що ці люди не бажають вступати до колгоспів.

В 1933 році мене послали працювати в селі Темрюк. Зустріла мене підвода на станції Розівка, і коли ми їхали в Темрюк, то села, які проїжджали, були безлюдні, хати зачинені, вікна й двері забиті, подвір'я поросли бур'яном. Наш візник пояснив, що половина людей вимерла з голоду, а хто вижив - поїхали до міста, або на шахти. А кого і на Соловки вислали як куркулів. В Темрюк приїхали - там картина: хліба немає, люди злі, Радянську владу та Сталіна проклинають. Я була комсомолкою, і мене теж посилали хліб забирати. Але ж брати було нічого. Один раз пішла і більше не ходила. Мене засуджували на комсомольських зборах, але помилували як сироту.

Автор: Діти збирають мерзлу картоплю на колгоспному полі с. Удачне Донецької області. 1933 р. Марк Залізняк

Тридцяті роки були дуже тяжкими. Колгоспи були маломіцними, діти колгоспників оставалися напівголодними, бідно одягненими, але заняття в школі не преривались. В Темрюк-російській школі навчання проходило в дві зміни. Тут вчилося більше 500 дітей.

В 1932 році головним лікарем Темрюцької лікарні був призначений Кравченко Валерій Миколайович. Він домігся, щоб при лікарні дозволили мати підсобне господарство. Воно складалося з 27 га землі, чотирьохх коней, трьох корів, свиней і овець . Кравченко завжди говорив так: я хочу, щоб мої хворі пили свіже молоко, вершки, щоб завжди було свіже м'ясо. Всі роботи в лікарні по господарству виконувались її ж робітниками. Завдяки піклуванню лікаря Кравченко і медичного персоналу лікарні багатьом темрючанам, мешканцям ближніх сіл поталанило вижити в тяжкі роки голоду.

****
У матеріалі використані свідчення очевидців від Музею голодомору, а також книги Станіслава Блєднова "Голодомор в Донбасі".

# data[].attributes.attachment_link.title
Витрусили все до зернинки. Що реальні свідки згадували про Голодомор на Донбасі - Свої.City

# data[].attributes.attachment_link.description
Філарет, екс-патріарх Київський і всієї Русі-України (Михайло Денисенко). Народився у 1929 році і жив у селі Благодатне Амвросіївського району на Донеччині Я, звичайно, всього не усвідомлював. Але, і батьки мої розповідали, і я сам цього свідок. Значить. У 32-му році урожай був. Але по селу в 33-му році і в 32-му їздили і забирали хліб.

# data[].attributes.headline
Книга В.Блєднова "Голодомор в Донбасі"

# data[].attributes.subject
Книга В.Блєднова "Голодомор в Донбасі"

# data[].attributes.attachment_link.title
Блєднов С. Ф. ГОЛОДОМОР В ДОНБАСІ (1932-1933 РР.) : Авторський роздум, свідчення, документи (2008)

# data[].attributes.attachment_link.description
Блєднов С. Ф. Голодомор в Донбасі (1932-1933 рр.): Авторський роздум, свідчення, документи. ‒ Донецьк: Донбас, 2008. ‒ 304 с.

# data[].attributes.headline
Відео про Голодомор на Донеччині від працівників музею

# data[].attributes.subject
Відео про Голодомор на Донеччині від працівників музею

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал Донеччина TV

# data[].attributes.attachment_link.title
Про Важливе! Голодомор на Донеччині

# data[].attributes.headline
Відеоматеріал від Інституту національної пам'яті

# data[].attributes.subject
Відеоматеріал від Інституту національної пам'яті

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал До ТеБе

# data[].attributes.attachment_link.title
Подорож у часі. Голодомор 1932—1933 років на Донеччині

# data[].attributes.headline
Національна книга пам'яті про Голодомор

# data[].attributes.subject
Національна книга пам'яті про Голодомор

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Національний музей Голодомору-геноциду

# data[].attributes.attachment_link.title
Національна книга пам'яті жертв Голодомору 1932-1933

# data[].attributes.headline
Пам'ятні знаки жертвам Голодомору на Донеччині

# data[].attributes.subject
Пам'ятні знаки жертвам Голодомору на Донеччині

# data[].attributes.attachment_link.title
Причини та винуватці Голодомору.

# data[].attributes.headline
Жура Олександр, IV курс Слов'янського педагогічного ліцею.

# data[].attributes.subject
Жура Олександр, IV курс Слов'янського педагогічного ліцею.

# data[].attributes.body
Голодомор 1932-1933 років охопив період з квітня 1932 року по листопад 1933 року. За ці 17 місяців було вбито понад 7 мільйонів людей в Україні і 3 мільйони українців поза її межами, в регіонах, що історично були заселені українцями: Кубань, Північний Кавказ, Нижнє Поволжя та Казахстан. Пік Голодомору припав на весну 1933 року. В Україні від голоду щохвилини вмирало 17 людей, 1 400 – щогодини, понад 30 тисяч – щодня... Питання кількості людських втрат України від Голодомору досі залишається відкритим.

Реальні цифри загиблих замовчувалися, що підтверджується наданим владою розпорядженням не реєструвати смерть дітей у віці до одного року. Українці у віці від 6 місяців до 17 років становили близько половини всіх жертв Голодомору. У зв'язку з цим, середня тривалість життя українців у 1933 році становила 7,3 року в чоловіків і 10,9 років у жінок. За всю історію людства подібних показників ніде не було зафіксовано.

Тобто Голодомор в Україні став соціально-гуманітарною катастрофою глобального масштабу.

Наслідком злочину геноциду, окрім фізичного вбивства мільйонів людей, стало руйнування традиційного українського устрою життя. Голод став зброєю масового біологічного знищення українців, на довгі десятиліття порушив генетичний фонд народу, призвів до морально-психологічних змін у свідомості українців. Традиційна культура та народні звичаї зазнали деформації. Голодомор повністю змінив звичний порядок господарювання на селі. На десятки років українські селяни були зведені до становища безправних колгоспників, позбавлених паспортів та пенсій.
Жура Саша

# data[].attributes.headline
Пам'ять про Голодомор 1932-1933 рр. на теренах Донеччини

# data[].attributes.subject
Пам'ять про Голодомор 1932-1933 рр. на теренах Донеччини

# data[].attributes.body
Білоус Юлія, студентка групи 3(І)СО факульетут ПТПО Донбаського режавного педагогічного університету, Воронова Надія, професор кафедри філософії, історії та соціально-гуманітарних дисциплін ДВНЗ ДДПУ

# data[].attributes.attachment_link.title
Воронова, Білоус

# data[].attributes.headline
Пам'ять про Голодомор. 

# data[].attributes.subject
Пам'ять про Голодомор. 

# data[].attributes.body
Презентацію підготувала: Жидкова Ірина

ліцеїст  III курсу профільного філологічного напряму

Слов’янського Педагогічного ліцею

Вчитель з історії: Шахмаєва Олена Павлівна

# data[].attributes.attachment_link.title
Пам’ять_про_Голодомор_1932_1933_рр_на_теренах_Донеччини_Жидкова (1).pptx

# data[].attributes.attachment_link.description
Пам’ять про Голодомор 1932-1933 рр. на теренах Донеччини Мета проекту: ознайомитись з пам’ятками, які присвячені подіям голодомору на Донеччині. Тема: Голодомор 1932-1933 рр. - біль серця України Голодомор 1932—1933 років на Донеччині. Презентацію підготувала: Жидкова Ірина ліцеїст III курсу проф...

# data[].attributes.attachment_link.title
Опутина Презентация (1)

# data[].attributes.headline
Донеччина в роки Голодомору 1932-1933 рр.

# data[].attributes.subject
Донеччина в роки Голодомору 1932-1933 рр.

# data[].attributes.body
Ковтун Ірина, студентка групи 3(І)СО факультету ПТПО Донбаського державного педагогічного університету, Воронова Надія, професор кафедри філософії, історії та соціально-гуманітарних дисциплін ДВНЗ ДДПУ

# data[].attributes.attachment_link.title
Воронова, Ковтун, 3,1ТО

# data[].attributes.attachment_link.title
Виставка створена Українським інститутом національної пам’яті спільно із Галузевим державним архівом СБУ, Центром досліджень визвольного руху та Громадським комітетом із вшанування пам’яті жертв Голодомору-геноциду ’32-33 років в Україні.

# data[].attributes.attachment_link.description
Виставка створена Українським інститутом національної пам’яті спільно із Галузевим державним архівом СБУ, Центром досліджень визвольного руху та Громадським комітетом із вшанування пам’яті жертв Голодомору-геноциду ’32-33 років в Україні.

# data[].attributes.headline
Причини та винуватці голодомору

# data[].attributes.subject
Причини та винуватці голодомору

# data[].attributes.body
Деякі історики висловлюють припущення, що голод був негаданим наслідком економічних проблем, пов'язаних із докорінними змінами в господарюванні, впровадженими у період радянської індустріалізації. Інші стверджують, що радянська політика, яка спричинила голод, була продуманим наступом на український націоналізм, або в ширшому сенсі, на всіх селян з метою відвернути бунти. Дехто гадає, що голод може підпадати під правове визначення геноциду.
Такі джерела, як «Британська енциклопедія» твердять, що для голоду в Україні не було ніяких природних передумов і що радянська влада встановила для України надзвичайно високі норми. Голод породили акції реквізиції продовольства, які проводили радянські органи влади.
Від колгоспів очікували заготівлі 132 750 тонн збіжжя — кількість, яку було надано навесні 1932 року у вигляді допомоги. Було ухвалено план хлібозаготівель на липень 1932 року в розмірі 19,5 млн пудів. Фактичний стан заготівель був катастрофічним, і під 31 липня було зібрано всього 3 мільйони пудів (проти 21 млн у 1931 році)
Деякі джерела засвідчують, що було кілька законодавчих актів, прийнятих для того, щоб посилити голодування в Українській РСР. 7 серпня 1932 року Радянський уряд ухвалив закон «Про збереження соціалістичної власності», такий закон поширювався навіть на найменше привласнення зерна селянами для особистих потреб.
8 листопада Молотов і Сталін видали розпорядження, де заявлялося, що «від сьогодні відправлення товарів на села» всіх областей України «припиняється, доки колгоспи і одноосібники не почнуть чесно і сумлінно виконувати свій обов'язок перед робітничим класом і Червоною Армією поставляти зерно»
Основною причиною Голодомору була спланована конфіскація в селян зернових та всіх інших продуктів харчування, включаючи малопридатні та непридатні до споживання сурогати їжі. Не всі селяни гинули від голоду, коли заготівельники викачували весь хліб, оскільки в навіть в найбідніших селянських господарствах залишалися інші продукти харчування. Картина змінилася, коли держава вдалася до конфіскації продуктів харчування у всіх «боржників», тобто влада здійснила щодо «боржників» терор голодом. Саме конфіскація всього продовольства спричинила переростання голоду в голодомор.
Отже, можемо зробити висновок, що голодомор викликаний свідомими і цілеспрямованими заходами вищого керівництва Радянського Союзу й Української СРР на чолі зі Сталіним, розрахованими на придушення українського національно-визвольного руху і фізичного знищення частини українських селян.

# data[].attributes.attachment_link.title
Голодомор 1932-1933 рр Світлодарськ

# data[].attributes.headline
Черевко Анатолій, студент 2 курсу факультету ФГЕО Донбаського державного педагогічного університету

# data[].attributes.subject
Черевко Анатолій, студент 2 курсу факультету ФГЕО Донбаського державного педагогічного університету

# data[].attributes.body
Студенти факультету гуманітарної та економічної освіти Донбаського державного педагогічного університету провели акцію пам'яті "Запали свчку"

# data[].attributes.headline
Антоненкова Вікторія, студентка 4 курсу факультету ФГЕО Донбаського державного педагогічного університету

# data[].attributes.subject
Антоненкова Вікторія, студентка 4 курсу факультету ФГЕО Донбаського державного педагогічного університету

# data[].attributes.body
Пам'ятаємо і вшановуємо пам'ять загиблих від Голодомору.

# data[].attributes.attachment_link.title
Презентация 12

# data[].attributes.attachment_link.title
Голодомор 1932-1933 рр Званівка

# data[].attributes.attachment_link.title
Станіслав Блєднов дослідник доби Голодомору 1932-1933 рр

# data[].attributes.headline
Міжнародне визнання Голодомору як геноциду. Ушкалов Ярослав, IV курс Слов'янського педагогічного ліцею.

# data[].attributes.subject
Міжнародне визнання Голодомору як геноциду. Ушкалов Ярослав, IV курс Слов'янського педагогічного ліцею.

# data[].attributes.body
У 1985-88 роках комісія Конгресу США досліджувала голод в Україні. У своїх висновках вона наголосила, що «Йосиф Сталін та його оточення вчинили акт геноциду проти українського народу в 1932-33 роках». Висновки комісії відкрили шлях до міжнародного визнання Голодомору геноцидом. У наступні роки Голодомор як злочин геноциду у своїх актах засудили парламенти Естонії, Австралії, Канади, Угорщини, Литви, Грузії, Польщі, Перу, Парагваю, Еквадору, Колумбії, Мексики, Латвії, Португалії, США. Також у низці країн світу рішення про засудження злочину геноциду ухвалювалися на регіональних та муніципальних рівнях.

Важливим елементом визнання Голодомору в Україні 1932-1933 років геноцидом українського народу на міжнародному рівні є визнання його в рамках таких міжнародних організацій як Рада Європа, Європарламент, ОБСЄ, Рада з прав людини ООН, ООН тощо.
Ушкалов Ярослав

# data[].attributes.headline
Спротив Голодомору.

# data[].attributes.subject
Спротив Голодомору.

# data[].attributes.attachment_link.title
Спротив Голодомору

# data[].attributes.headline
Пам'ять про Голодомор 1932-1933 рр. на теренах Донеччини

# data[].attributes.subject
Пам'ять про Голодомор 1932-1933 рр. на теренах Донеччини

# data[].attributes.body
Шуминський Ігор, студент групи 3(1)СО факультету ПТПО Донбаського державного педагогічного університету. Воронова Надія, професор кафедри філософії, історії та соціально-гуманітарних дисциплін ДВНЗ ДДПУ

# data[].attributes.attachment_link.title
Воронова,Шуминський 3(1) ТО

# data[].attributes.attachment_link.title
Трагедія Голодомору 1933-1933 рр

# data[].attributes.attachment_link.title
Причини Голодомору 1932-1933 рр

# data[].attributes.attachment_link.title
Дмитро Білий

# data[].attributes.headline
Виконала Смирно

# data[].attributes.body
Виконала Смирнова Софія

# data[].attributes.attachment_link.title
Наслідки голодомору

# data[].attributes.headline
Спротив Голодомору на Донеччині

# data[].attributes.subject
Спротив Голодомору на Донеччині

# data[].attributes.body
Єрьоменко Віталій, Тарасов Єгор, Фурман Єгор.
Ніконова І.В., вчитель історії  Слов'янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4

# data[].attributes.attachment_link.description
Create a new document and edit with others at the same time -- from your computer, phone or tablet. Get stuff done with or without an internet connection. Use Docs to edit Word files. Free from Google.

# data[].attributes.headline
Бойко Богдан, учень 11 класу Слов'янської ЗОШ №5. Колективізація на Донбасі - головна причина Голодомору 1932-33 рр. 

# data[].attributes.subject
Бойко Богдан, учень 11 класу Слов'янської ЗОШ №5. Колективізація на Донбасі - головна причина Голодомору 1932-33 рр. 

# data[].attributes.body
Селяни України уже взимку 1927–1928 рр. не погодилися на занижені державні ціни і відмовилися продавати хліб. У країні спалахнула хлібозаготівельна криза. Запаси хліба на державних складах швидко вичерпувалися. Існували два шляхи розв’язання кризи. Можна було підвищити ціни на хліб, а цим самим — збільшити платоспроможний попит селянства. Правда, тоді довелося б обмежити бюджетні витрати на індустріалізацію. Але можна було й не підвищувати ціни, а змусити селян продавати хліб, чи точніше — здавати його державі.

У 1928 р. проблема хлібозаготівель внаслідок недороду стала надзвичайно гострою. Хоч заготівлі з урожаю 1928 р. тривали і в зимові місяці 1928–1929 рр., Україна дала на 1 квітня 1929 р. тільки 27 млн. пудів пшениці і жита (з урожаю 1927 р. на 1 квітня 1928 р. вона дала 200 млн. пудів). Заготівлі хліба на Північному Кавказі зменшилися учетверо.

Готуючись до кампанії суцільної колективізації, компартійно-радянські органи на Донбасі зайнялися перерозподілом орної землі. У квітні 1929 р. Луганський окрвиконком доповідав ВУЦВКу про здійснювані зміни в практиці землеустрою, які поширилися після XV з’їзду ВКП(б): «Землеустрій набув виразний класовий характер... Одним з першочергових завдань є створення таких територіальних умов, які сприяли б колективізації без ламання землеустрою. Для цього під час землеустрою здійснюється групування бідняцького і малопотужного середняцького населення в групи по 15–20 господарств з відводом землі таким групам за суміжністю... Почав відбуватися суворий відбір заможних господарств для утворення з них на віддалених землях виселків у перспективі... Смисл створення таких перспективних виселків — наблизити землю для бідняцького і середняцького населення і поставити заможне селянство в господарські умови, які диктують йому необхідність виселення на далекі землі за міркуваннями суто економічного характеру». В Сталінському окрузі ця практика використовувалася ще раніше. У 1928 р. в семи селах були перерозподілені землі 901 господарства, внаслідок чого створився компактний земельний масив площею майже в 12 тис. га для бідняцько-середняцьких прошарків селянства.

Найбільш заможні селяни після запровадження надзвичайних заходів починали згортати своє господарство і відмовлятися від використання найманої праці. Деякі з них організовували товариства спільного обробітку землі (тсози) або навіть артілі. Влада називала такі колективні утворення лжеколгоспами і нещадно переслідувала їх учасників. Найчастіше переслідування виявлялося у формі постанов сільського сходу, якими затверджувалися підвищені завдання на поставку хліба державі за заниженими цінами.

у 1929 р. на Донеччині був тільки один район, в якому частка колективізованих господарств перевищила половину їх наявної кількості. Питома вага колективізованих господарств не перевищувала 15% у 39 з 57 районів, коливалася в межах від 15 до 30% у 12 районах, а в межах від 30 до 50% — у п’яти районах.

Щоб зламати спротив селянства колгоспній системі, у 1930 р. розпочалась кампанія з розкуркулення, тобто знищення заможного селянства. В інформаційному бюлетені від 13 лютого 1930 р. повідомлялося, що в селі Луганському (Артемівський район), яке налічувало 1430 дворів, відбулися закриті збори КНС, бідноти та червоних партизанів, де були присутні 200 осіб. До колгоспу записалися тільки 70 дворів, але збори вирішили негайно розпочати кампанію розкуркулювання. Вранці другого дня були розкуркулені 20 господарств.

Розгортаючи «колгоспний рух» в Старо-Керменчикському районі, місцева влада надавала перевагу комунам з максимальним усуспільненням всього майна. Агітація вступати в комуни супроводжувалася переконливим аргументом: мовляв, існує постанова ВУЦВК про розстріл кожного десятого, хто залишиться одноосібником. Майно розкуркулюваних селян продавалося з аукціону. Найбільш цінне на торги не надходило, його прибирали до рук самі організатори розкуркулення. Звідси — сміховинні ціни на майно. У селі Велика Каракуб Старо-Бешівського району Сталінського округу було розкуркулено 56 господарств. Цегляні будинки продавалися по 20 рублів, кури — по 15 копійок за штуку

Масове незадоволення селян змусило радянську владу перейти до більш помірних вимог щодо колективізації. Провина за репресивні методи здійснення колективізації була покладена на місцеве керівництво, що було висловлено в статті Й. Сталіна "Запаморочення від успіхів". Одразу ж почався масовий вихід селянства із колгоспів. В апогеї першої хвилі колективізації і розкуркулення частка колективізованих господарств істотно різнилася по округах майбутньої (з 1932 р.) Донецької області. Динаміка виходу з колгоспів теж була різною. Найбільший спад спостерігався в Маріупольському окрузі, де тиск на селян був особливо великий. В цілому по Україні питома вага колективізованих господарств за 50 днів після прийняття постанови ЦК ВКП(б) «Про боротьбу з викривленнями партійної лінії у колгоспному русі» скоротилася з 64,4 до 41,3%.

# data[].attributes.headline
Колективна робота "Голодомор 1932-1933 рр. на Донбасі очима українців діаспори та міжнародних діячів" 

# data[].attributes.subject
Колективна робота "Голодомор 1932-1933 рр. на Донбасі очима українців діаспори та міжнародних діячів" 

# data[].attributes.body
Автори:  Єрьоменко Вiталiй Олексiйович, 10-а клас; Тарасенко Єгор Максимович, 10-а клас; Фурман Єгор Володимирович, 11-б клас. Керівник:  Ніконова Ірина В’ячеславівна

# data[].attributes.attachment_link.title
галерея Голодомор на Донбасі очима діаспрори

# data[].attributes.headline
Державний вищий навчальний заклад "Донбаський педагогічний університет" 1 курс ПТПО(Початкова освіта) Рутковської Анастасії

# data[].attributes.subject
Державний вищий навчальний заклад "Донбаський педагогічний університет" 1 курс ПТПО(Початкова освіта) Рутковської Анастасії

# data[].attributes.attachment_link.title
Голодомор 1932-1933 рр. - біль серця України.Наслідки Голодомору Рутковської Анастасії

# data[].attributes.headline
Державний вищий навчальний заклад "Донбаський державний педагогічний університет" 1 курс ПТПО(Початкова освіта) Троценко Мирослава 

# data[].attributes.subject
Державний вищий навчальний заклад "Донбаський державний педагогічний університет" 1 курс ПТПО(Початкова освіта) Троценко Мирослава 

# data[].attributes.attachment_link.title
Причини та винуватці Голодомору

# data[].attributes.headline
Згадова Оксана студентка 1 курсу факультету ПТПО Донбаського державного педагогічного університету

# data[].attributes.subject
Згадова Оксана студентка 1 курсу факультету ПТПО Донбаського державного педагогічного університету

# data[].attributes.attachment_link.title
Голодомор 1932-1933рр. донеччини

# data[].attributes.headline
Державний вищий навчальний заклад"Донбаський педагогічний університет"1 курс ПТПО(Початкова освіта)Батєхіної Юлії

# data[].attributes.subject
Державний вищий навчальний заклад"Донбаський педагогічний університет"1 курс ПТПО(Початкова освіта)Батєхіної Юлії

# data[].attributes.body
Наслідки Голодомору

Голодомор в Україні 1932-1933 років не був випадковим явищем природного чи соціального походження, як це стверджували спочатку радянські, а згодом проросійські історики. «Смерть через голод» стала наслідком цілеспрямовано застосованого тоталітарною владою терору голодом, тобто геноцидом. Він став покаранням українців за їхній спротив колективізації сільського господарства і небажання перебувати під владою Росії. наслідок руйнування системи сільського господарства і сіл, спричинене примусовою колективізацією, що стала покаранням, здійснювалося шляхом знищення української культури, мови, традицій. Шляхом штучно організованого голоду радянська влада намагалася вирішити так звану «українську проблему» за наказом Сталіна.

У Голодомору були  політичні причини. Кремлівські вожді скористалися бажаним для них голодом для придушення опозиційних настроїв селянства, яке пам'ятало традиції Української Народної Республіки, а також для згортання політики українізації, для репресивних чисток усіх сфер суспільства. Голодомор є найбільшою травмою в історії України та виділяє чотири фактори, які посилюють вплив цієї колективної травми: велика кількість жертв, що не мали можливості отримати достатню для виживання кількість їжі, високий рівень несправедливості, нездатність людей чинити опір та обмеження емоційного відреагування

Навесні 1933 року смертність в Україні набула катастрофічних масштабів. Пік Голодомору припадає на червень місяць. Тоді щодобово мученицькою смертю помирали 28 тисяч людей, щогодини – 1 168 осіб, щохвилини – 20 осіб. Питання кількості людських втрат України від Голодомору досі залишається відкритим. Більшість вчених відстоюють число вбитих понад 7 мільйонів людей в Українській Соціалістичній Радянській Республіці та 3 мільйони українців в інших регіонах СРСР: на Кубані, у Центрально-Чорноземній області, Поволжі та Казахстані.

Голодомор охопив адміністративні райони з населенням понад 40 мільйонів людей. Це не стихійне, а рукотворне. І слід від нього накладається на слід від інших трагедій, що відбувалися в Україні у ХХ столітті.

Радянська влада зробила все можливе, щоб приховати наслідки свого злочину. Вона забороняла фіксувати реальну кількість смертей.

Але згодом було знайдено таємні списки деяких сільрад із переліком померлих у 1932 – 1933 роках. Кількість загиблих удвічі перевищує офіційні дані.

# data[].attributes.headline
Зайцева Софія студентка 1 курсу факультету ПТПО ДДПУ 

# data[].attributes.subject
Зайцева Софія студентка 1 курсу факультету ПТПО ДДПУ 

# data[].attributes.headline
Трушечкіна Дар'я студентка 1 курсу факультету ПТПО Донбаського державного педагогічного університету

# data[].attributes.subject
Трушечкіна Дар'я студентка 1 курсу факультету ПТПО Донбаського державного педагогічного університету

# data[].attributes.attachment_link.title
Голодомор 1932 - 1933 років на Донеччині