# data[].attributes.headline
Політична сатира Г.Гейне. Любов до Німеччини 

# data[].attributes.subject
Політична сатира Г.Гейне. Любов до Німеччини 

# data[].attributes.body
У творчості Генріха Гейне відбився процес еволюції німецького романтизму. З багатьма труднощами цього процесу пов'язана і глибока суперечливість творчого методу письменника, що, зокрема, отримало вираз у зв'язках романтика Гейне з естетичними принципами ранніх німецьких романтиків, по відношенню до яких він був не тільки критиком і ниспровергателем, але і гідним воспреемнікі.

Велич Гейне-художника визначається тим, що видатну творчу обдарованість він поєднував з широтою суспільного кругозору. Оголошуючи себе прихильником «вільної пісні романтизму», він давав тверезу аналітичну оцінку своєму часу, в своїй творчості відображав найважливіші його закономірності.

Французька окупація внесла в атмосферу роздробленою Німеччини прогресивні ідеї, в т.ч. нові принципи цивільного і релігійної рівності, які на все життя зробили Гейне "лібералом" в традиціях Французької революції.

Гейне вважається останнім поетом «романтичної епохи» і одночасно її главою. Він зробив розмовну мову здатним до лірики, підняв фейлетон і подорожні нотатки до художньої форми і надав раніше незнайому елегантну легкість німецької мови. На його вірші писали пісні композитори Франц Шуберт, Роберт Шуман, Ріхард Вагнер, Йоганн Брамс, П. І. Чайковський та багато інших.

Новий зміст лірики 40-х років, її великі політичні завдання спричинили за собою і зміну стилістичної манери Гейне.

Творчі досягнення поета цих років найбільш яскраво відбилися в його чудовому творі - поемі «Німеччина. Зимова казка »(1844). У ній втілився весь попередній досвід ідейно-художнього розвитку Гейне - прозаїка, публіциста, політичного лірика. «Зимова казка», більш ніж будь-який інший твір Гейне - плід глибоких роздумів поета про шляхи розвитку Німеччини. Тут найбільш повно виразилося його прагнення бачити батьківщину єдиним демократичним державою.

У поемі «Німеччина», що представляє собою, як і рання художня проза, подорожній щоденник, автор малює широко узагальнюючу картину старої Німеччини, з усією гостротою ставить питання про революцію, про два можливі шляхи розвитку своєї батьківщини. В системі художніх засобів поеми ця тема виражена в різко альтернативної формі: або гільйотина (розмова з Фрідріх Барбаросса), або той страшний смердючий горщик, який Гейне побачив в кімнатці Гаммон.

Головний об'єкт політичної сатири поеми - стовпи політичної реакції в Німеччині: прусська монархія, дворянство і вояччина. Під'їжджаючи холодним листопадовим днем до прикордонного рубежу, поет з хвилюванням чує звуки рідної мови. Це дівчинка-жебрачка співає фальшивим голосом під акомпанемент арфи стару пісню про зречення від земних благ і про райське блаженство на небі. Словами пісні цієї убогої арфістки говорить та стара убога Німеччина, яку її правителі заколисують легендою про небесні радощах, щоб народ не просив хліба тут, на землі.

Політичні кола, проти яких спрямовані найгостріші строфи поеми, - юнкерство і боягузлива німецька буржуазія, яка підтримувала прагнення німецької аристократії до возз'єднання Німеччини «зверху», т. Е. У вигляді відродження «німецької імперії», покликаної продовжити традиції «Священної Римської імперії німецької нації».

Викриття глибокої реакційності цієї теорії дано в тих розділах поеми (гл. XIV-XVI), де Гейне розповідає про Барбаросса, «кайзера Ротбарта» *. Образ старого імператора, оспіваного в народних переказах і люб'язного серцю консервативних романтиків, є в поемі одним з найгостріших прийомів сатири на прихильників «імперії», на поборників «возз'єднання зверху». Сам Гейне з перших рядків своєї поеми виступає прихильником іншого шляху возз'єднання Німеччини - шляхи революційного, яка веде до утворення Німецької республіки.

[* Барбаросса (іт.), Ротбарт (СР-ст.-нім.) «Рудобородий» - прізвисько імператора.]

Відкидаючи феодально-монархічний принцип возз'єднання Німеччини, поет не сприймає і буржуазний лад. Двічі каже він (V і VIII гл. Поеми) про своє розчарування результатами буржуазної революції у Франції. Через багато голів поеми проходить образ поета-громадянина - активного учасника революційної боротьби. У кельнськом епізоді (VI і VII гл.) Поет виступає як караючий суддя, який прирікає на фізичне винищення представників старої, реакційної Німеччини, а в XII чолі в алегоричній формі автор говорить про свою вірність революційним переконанням.

Там, де поет активно кличе на боротьбу з реакцією, виникає глибоко двоїста трактування образу революційного борця. З одного боку, Гейне наголошує на необхідності дієвої участі поета в революційній боротьбі. Але як тільки обрушується караючий меч, він прокидається від страшного болю в грудях: удар по старому світу ранить і самого поета.

Художній метод поеми характеризується вдало знайденим єдністю революційно-романтичного і реалістичного почав. Поемі притаманне органічне поєднання гострої публіцистичності, памфлетно сарказму з поетичним пафосом, з ліричною безпосередністю та щирістю.

# data[].attributes.headline
Іронія в поезії Г.Гейне

# data[].attributes.subject
Іронія в поезії Г.Гейне

# data[].attributes.body
Іронія – це надзвичайно своєрідна і найхарактерніша риса стилю поезії Гейне; вона вносить думку і почуття поета, які хвилюють життя, дух наступу і пошуку . Іронія Гейне – явище історично-закономірне, а не примхлива гра поетичної фантазії, своє коріння вона бере глибоко з національного ґрунту. В іронії Гейне, як у фокусі, сконцентровані всі ідеологічні суперечності тієї епохи суспільного життя Німеччини. Іронія Гейне містить в собі всі суспільні суперечності не з метою їх гармонізації і примирення, вона, навпаки, оголює і загострює їх до кінця. У ній ведеться запекла боротьба між старим і новим, світлом і темрявою, розпачем і надією, сумнівами і вірою; у ній звучить скорбота і тріумф, жалоба й радість, і над усіма цими почуттями і станами в собі всі регістри людського голосу , що йде від серця, яке кохає і ненавидить. Саме цей підбадьорливий і натхненний сміх Гейне є запорукою того, що прогресивний гуманістичний початок життя врешті-решт візьме гору над силами темряви. У ранній романтичній поезії Гейне іронія стає носієм реалістичного елементу і виражає критичне ставлення поета до сучасної йому дійсності. Іронія Гейне така ж лірична, як лірика іронічна. Іронія і ліризм тут поєднані, так само як поєднані в творчості поета сатира і пафос. Ведучи мову про іронію Гейне, літературознавці, зазвичай, одразу ж звертаються до відомої кінцівки його ліричної мініатюри, і називають цю кінцівку іронічною. Все це легко пояснюється. Адже в цій кінцівці найбільш випукло виступає поетична своєрідність, принадна новизна віршів Гейне в перекладі. У ній начебто концентрується сміх. Проте, ця кінцівка сама по собі ще не є іронічною, вона – то жартівливо-лірична, то – гостроепіграматична. Іронія приходить лише в результаті взаємопроникнення епіграматизму і глибокого ліризму

# data[].attributes.headline
Природа в ліриці Г.Гейне

# data[].attributes.subject
Природа в ліриці Г.Гейне

# data[].attributes.body
Природа незмiнно присутня в усiх поетичних
творах Гейне.
Поет любить дерева, ïхню горду красу. Кожне дерево для нього не
просто краса, а й символ. Так сосна i пальма у вiршi На пiвночi
дикiй… символи самотностi людей, якi тягнуться один до одного i
нiколи не зможуть подолати вiдстань мiж ними. Мiсячним свiтлом сп'янiли
липи… пише поет, i виникає образ прекрасного, сповненого
пахощами лiта. Листочки липи для мене немовби серця, тому закоханим
подобаються цi теплi дерева.
Гуляю мiж квiтками
I сам мiж них розквiтну…
Стримана i непоказна природа Нiмеччини для Гейне наймилiша, найрiднiша,
найпоетичнiша. Ïï лiси, луки, рiки i водоспади усе стає
предметом уваги поета. Рiдна краïна схожа на заквiтчану красуню,
уся вона є не лише об'єктом для милування, а й носiєм
духовних сил народу. Улюблений мiсяць Гейне травень. У нього у вiршах
нiби живуть веснянi звуки зеленого лiсу, дерев, пробуджених вiд зимового
сну. Цi звуки перетворюються на неповторну i чарiвну музику:
Заспiвали всi дерева,
Iз гнiздечок чути трелi. Хто веселий капельмейстер.
У зеленiй цiй капелi?
У Гейне все живе; все може думати, страждати, спiвати i спiвчувати. Вiн
порiвнює нiжнi синi фiалки з очима, якi виглядають iз зеленоï
трави. Лiлеï у його вiршах соромливо схиляють голiвки до води, а
троянди шепочуться iз вiтром. Бiлi лiлеï у вiршах Гейне символ
святостi i чистоти, а фiалки i троянди символи кохання. Але цiлком
традицiйнi квiтковi символи поет наповнює новим змiстом, сповненим
нiжностi i натхнення.
Поетичний свiт Гейне населений птахами, якi виспiвують своï
пiсеньки про кохання. Серед них солов'ï, горобцi. У кожному звуцi
нiжнi i гiркi пiснi кохання. Є i легендарний птах Фенiкс, який
може воскресити розбите серце нещасного закоханого.
Славлю тебе, о вiчнеє море,
Ти спiваєш менi, нiби голос вiтчизни…
Генрiх Гейне. Для поета море це завжди буря, боротьба зi стихiєю,
символ неспокою. У вiршах завжди є хтось або щось, що кидає
виклик нестримним грозам . У вiршi Гроза це маленький кораблик, якому
довелося пуститися у небезпечний танець, а сама буря нагадує
напружену гру музичних iнструментiв у великому оркестрi природи: один
голосно свистить, iнший трубить, третi водить по струнах глухого
басу… У вiршi-баладi про Лорелею це смiливий закоханий юнак, який
мчить за своïм коханням, незважаючи на страшнi хвилi. Море у Гейне
живе, до нього можна звернутися iз запитанням, як герой пi Запитання,
або наказати хвилям не шумiти, бо все загинуло i щастя, надiя, як герой
вiрша Корабельна аварiя.
Згодом мине час, мине юнiсть Гейне, i вiн буде смiятися з себе, з обожнювання краси, прагнення до гармонiï. Вiн скаже, що якщо природа храм, то досить старий i невдалий, i у тому храмi можна впасти
прогнилих ходах… Але це буде потiм. Ми ж пам'ятатимемо Гейне юним
Паном iз флейтою Мли вуст. Пам'ятатимемо його дивнi поетичнi рядки про
зорi, небо i кохання.

# data[].attributes.headline
Тема кохання в ліриці Г.Гейне

# data[].attributes.subject
Тема кохання в ліриці Г.Гейне

# data[].attributes.body
Тема кохання у творчості Гейне пронизує всю його збірку ранній поезії – «Книга пісень». Ці вірші народилися з історії нерозділеного кохання Генріха Гейне до кузини Амалії. Любов, на думку поета, сповнена розчарувань – це ознака недосконалості світу. Однак стиль Гейне легкий, смуток і меланхолію свою він передає достатньо м’яко і світло.

Любов для Гейне була святинею, яка прикрашає світ, рухає душу людини вперед, не даючи їй закиснути в матеріальному світі.

«Глибока істина розквітне лише з глибокої любові. Ніде у всесвіті немає нічого прекраснішого і краще, ніж людське серце» – говорив Гейне.

# data[].attributes.attachment_link.title
книга пісень

# data[].attributes.attachment_caption
Генріх Гейне

# data[].attributes.body
Крістіа́н Йо́ганн Ге́нріх Гéйне, Гайнріх Гайне; 13 грудня 1797, Дюссельдорф, Німеччина — 17 лютого 1856, Париж, Франція) — один із найбільш визначних німецьких поетів та журналістів XIX століття.

Був водночас і поетом романтики, і її підкорювачем. Він зробив мову повсякдення придатною для поетичних творів, підніс жанр фейлетонів та подорожніх розповідей до рівня мистецтва, та надав німецькій мові, не притаманну їй до цього стилістичну легкість та елегантність. Гейне вважають останнім поетом «романтичної епохи» і одночасно її очільником. Будучи критиком, політичним журналістом, есеїстом, сатириком та полеміком, він був об'єктом захоплень та негативного ставлення. Гейне належить до німецькомовних поетів, твори яких перекладено на найбільшу кількість мов світу.

# data[].attributes.attachment_link.title
генріх гейне