# data[].attributes.attachment_link.description
Share your videos with friends, family, and the world

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
EU's fælles sikkerheds- og forsvarspolitik

Den Fælles Sikkerheds- og Forsvarspolitik (CSDP) udgør en integreret del af den Fælles Udenrigs- og Sikkerhedspolitik (FUSP). Gennem EU's fælles sikkerheds- og forsvarspolitik kan EU-landene i fællesskab iværksætte civile og militære indsatser, som kan bidrage til krisestyring, konfliktforebyggelse og fredsbevarende opgaver uden for EU's grænser. EU har ikke egne militære styrker. Det er de enkelte medlemsstater, der stiller civile og militære kapaciteter til rådighed for Unionen til gennemførelse af den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik.

I lyset af terrortruslen og det øgede konfliktniveau i og omkring Europa præsenterede EU's Udenrigsrepræsentant i 2016 EU's Globale Strategi, som sætter rammerne for et styrket sikkerheds- og forsvarspolitisk samarbejde. Sidenhen er der lanceret en række væsentlige initiativer om sikkerhed og forsvar, hvoraf Den Europæiske Forsvarsfond (EDF), Det Permanente Strukturerede Samarbejde (PESCO) og Den Europæiske Fredsfacilitet (EPF) er blandt de væsentligste.

I marts 2022 vedtog EU's udenrigs- og forsvarsministre en ny strategi for EU's sikkerhed og forsvar for det kommende årti - det såkaldte "strategiske kompas". Kompasset er inddelt i fire kerneafsnit om krisestyring, modstandsdygtighed, kapabiliteter og partnerskaber. De mest fremtrædende elementer i kompasset er etablering om en EU-udrykningskapacitet på 5.000 personer, der skal kunne reagere hurtigt i krisesituationer, oprettelse af en hybrid værktøjskasse og etablering af endnu tættere EU-NATO-samarbejde. I processen har Danmark været særligt aktiv på områder som hybrid og cyber, maritim sikkerhed, klimasikkerhed og styrket EU-NATO-samarbejde inden for rammerne af det på tidspunktet for forhandlingerne eksisterende forsvarsforbehold.

Danmark og EU's fælles sikkerheds- og forsvarspolitik

Den 1. juni 2022 stemte et flertal af danskerne ja til at afskaffe det danske EU-forsvarsforbehold. Det betyder, at Danmark siden den 1. juli fuldbyrdet er indgået i det europæiske samarbejde om sikkerhed og forsvar.

Danmark har mulighed for at bidrage til EU's militære missioner og operationer, som flugter med danske sikkerhedsinteresser. Beslutning om udsendelse af danske soldater vil altid kræve inddragelse af Folketinget. Vi vil derudover kunne anmode om deltagelse i det Permanente Strukturerede Samarbejde på forsvarsområdet (PESCO), der særligt vedrører udviklingen af forsvarskapabiliteter, og Det Europæiske Forsvarsagentur (EDA), der blandt andet har til formål at fremme EU-samarbejdet om forsvarsmateriel.

Herudover varetages en stor del af EU's forsvarssamarbejde i regi af EU's bredere politikområder, herunder forskning, industrisamarbejde og transportområdet, hvor Danmark deltager i bred udstrækning. Danmark deltager også i samarbejdet om militær mobilitet, intern sikkerhed ( Frontex) og cyber.

Det permanente strukturerede samarbejde på forsvarsområdet (PESCO)

Det Permanente Strukturerede Samarbejde på forsvarsområdet (PESCO) blev etableret i 2017. Siden har PESCO stået centralt i udviklingen af EU's forsvarsdimension.

PESCO-samarbejdet vedrører særligt udvikling af nye forsvarskapaciteter igennem en række projekter, der fordeler sig inden for syv overordnede områder: træningsfaciliteter, luftsystemer, landmilitære systemer, maritim sikkerhed, cybersikkerhed, støttekapaciteter og rumfart.

Der findes aktuelt 60 PESCO-projekter, der er drevet af medlemsstaternes efterspørgsel og som ofte gennemføres i samarbejde med eller af virksomheder og forskningsinstitutter.

Det Europæiske Forsvarsagentur (EDA)

Det Europæiske Forsvarsagentur blev oprettet som et mellemstatsligt agentur under Rådet i 2004. Formålet med agenturet er at styrke EU's forsvarskapacitet på krisestyringsområdet, udvikle og fremme EU-samarbejde om forsvarsmateriel, styrke teknologi og forskning inden for forsvarsområdet samt skabe et konkurrencedygtigt europæisk marked for forsvarsmateriel. Det er frivilligt for EU-landene at deltage i agenturet, hvis arbejde finansieres af de deltagende medlemsstater.

Forsvarsagenturet fungerer som bindeled mellem medlemsstaterne og EU's forsvarspolitikker. Agenturet har også aftaler med en række lande uden for EU, herunder Norge, Serbien, Schweiz og Ukraine. Inden for rammerne af EU-NATO-fælleserklæringen fra 2016 samarbejder agenturet også med NATO.

EU's missioner og operationer

Den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik har været operativ siden 2003, hvor EU overtog ledelsen af NATO's militære operation i FYROM (i dag Nordmakedonien) og FN's politimission i Bosnien-Hercegovina. EU har siden da gennemført og afsluttet i alt 19 militære og civile krisestyringsindsatser.

Aktuelt har EU syv militære og 11 civile missioner og operationer. Indsatsernes konkrete opgaver varierer, men der er som hovedregel tale om relativt små engagementer med et begrænset antal udsendte. Der er i alt ca. 4.000 udsendte til EU's aktive missioner og operationer, der er nogenlunde ligeligt fordelt mellem de civile og militære indsatser.

EU har fire aktive militære træningsmissioner (EUTM) i henholdsvis Mali, Somalia, Mozambique og Den Centralafrikanske Republik. Formålet med disse missioner er at træne, uddanne og rådgive militære styrker i blandt andet menneskerettigheder, humanitær folkeret og beskyttelse af civile. Herudover har EU to militære operationer med fokus på maritim sikkerhed i henholdsvis farvandet ud for Afrikas Horn (EUNAVFOR ATALANTA ud for Somalia) og i Middelhavet (EUNAVFOR MED IRINI ud for Libyen). Hertil kommer EU's ældste og største operation, EUFOR ALTHEA, der siden 2004 har været tilstede i Bosnien-Hercegovina for at træne væbnede styrker og støtte Bosnien-Hercegovinas myndigheder i at opretholde Dayton-fredsaftalen fra 1995.

EU har tillige 11 aktive civile krisestyringsmissioner, der søger at skabe stabilitet i skrøbelige og svage stater gennem opbygning af blandt andet retsvæsen og politi, grænseadministration, civil administration og lignende. Geografisk er de udsendt til EU's østlige nærområde (Kosovo, Georgien og Ukraine, der dog pt. er evakueret), Afrika (Somalia, Niger, Mali, Libyen og Den Centralafrikanske Republik) samt Mellemøsten (Irak, Ramallah og Gaza).

Samarbejdet mellem EU og NATO

EU og NATO har meget til fælles. 21 EU-lande er også medlemmer af NATO. Der afholdes regelmæssigt møder mellem de to organisationer, hvor man drøfter udviklingen af samarbejdet.

De to organisationers arbejde supplerer hinanden. NATO står for territorialforsvar og er garanten for europæisk sikkerhed. EU har i højere grad værktøjerne til at håndtere trusler fra for eksempel irregulær migration, cyberangreb og hybride trusler mod eksempelvis kritisk infrastruktur samt militære aktiviteter i Europas nærområde.

Siden 1993 har samarbejdet udviklet sig til også at omfatte forsvarsplanlægning og kapabilitetsudvikling på forsvarsområdet. Denne udvikling har ikke ændret forudsætningen om, at EU's forsvarspolitik til enhver tid skal være forenelig med NATO.

Ruslands invasion af Ukraine den 24. februar 2022 har og vil fortsat have afgørende betydning for de strategiske beslutninger og diskussioner, der vil foregå ikke kun i EU, men også i NATO. EU har i marts 2022 vedtaget sit Strategiske Kompas, mens NATO i juni 2022 vedtog en ny udgave af deres Strategiske Koncept. Tilsammen sætter disse dokumenter retning og indhold for de næste mange års sikkerhedspolitiske fokus.

# data[].attributes.attachment_link.description
Som følge af afskaffelse af det danske EU-forsvarsforbehold er Danmark per 1. juli 2022 fuldbyrdet med i det europæiske samarbejde om sikkerhed og forsvar. Det betyder, at Danmark kan vælge at bidrage til EU's militære missioner og operationer samt anmode om deltagelse i det Permanente Strukturerede Samarbejde på forsvarsområdet (PESCO) og Det Europæiske Forsvarsagentur (EDA).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Parlamentet og Rådet vedtager lovgivning ved hjælp af den almindelige lovgivningsprocedure

De fleste EU-love vedtages via den almindelige lovgivningsprocedure, hvor Europa-Parlamentet (som er direkte valgt) og Rådet (som består af ministre fra de 27 EU-lande) har lige meget at skulle have sagt. Kommissionen fremsætter et lovgivningsforslag for Parlamentet og Rådet, som derefter skal blive enige om teksten, før den kan blive til EU-lovgivning.

Hvordan fungerer den almindelige lovgivningsprocedure

Gennem en række behandlinger af lovforslaget gennemgår og ændrer Parlamentet og Rådet teksten. Hvis de to institutioner er enige om ændringerne, kan lovforslaget vedtages. Hvis Parlamentet og Rådet ikke kan blive enige om ændringerne, skal forslaget til andenbehandling. Hvis de ikke bliver enige ved andenbehandlingen, forelægges forslaget for et "forligsudvalg", som består af lige mange repræsentanter for Parlamentet og Rådet. Også repræsentanter for Kommissionen deltager i og bidrager til udvalgets møder. Når udvalget er nået til enighed, sendes teksten til tredjebehandling i Parlamentet og Rådet, så den kan blive endeligt vedtaget som lov. Hvis de i sjældne tilfælde ikke kan blive enige, bliver loven ikke vedtaget.

Læs mere om den rolle, Parlamentet og Rådet har i EU's almindelige lovgivningsproces.

De særlige lovgivningsprocedurer

Disse procedurer anvendes kun i visse tilfælde. Typisk er Rådet den eneste lovgiver, og Parlamentet skal blot godkende et lovgivningsforslag eller høres om det. I sjældnere tilfælde kan Parlamentet vedtage lovgivning alene (efter høring af Rådet).

Kommissionen vedtager visse typer lovgivning

Rådet og Parlamentet kan give Kommissionen bemyndigelse til at vedtage to typer "ikke-lovgivningsmæssige retsakter":

gennemførelsesretsakter, som fastsætter tiltag til at sikre, at love gennemføres på samme måde i alle EU-landene

delegerede retsakter, som ændrer eller supplerer eksisterende love, særligt med henblik på at tilføje nye ikke-væsentlige bestemmelser

Gennemførelsesretsakter og delegerede retsakter
Revision af traktaterne

EU-traktaterne, som danner grundlag for al EU-lovgivning, kan blive revideret for at tilpasse EU's love og politikker til nye udfordringer. Enhver ændring af traktaterne kræver enstemmig godkendelse af alle 27 EU-lande.

Traktaterne kan revideres på to måder:

via den almindelige revisionsprocedure, som bruges, når der foretages væsentlige ændringer af traktaterne, f.eks. en udvidelse eller indskrænkning af EU's beføjelser

via den forenklede revisionsprocedure, som bruges, når der skal foretages ændringer af EU's interne politikker og tiltag, f.eks. vedrørende landbrug og fiskeri, det indre marked, grænsekontrol og den økonomiske og monetære politik, forudsat at det ikke udvider EU's beføjelser.

De nationale parlamenters rolle

Parlamenterne i de enkelte EU-lande modtager alle Kommissionens lovgivningsforslag på samme tid som Parlamentet og Rådet, så de har mulighed for at komme med en udtalelse til forslagene.

På de områder, hvor EU deler beføjelserne med EU-landene, undersøger de nationale parlamenter, hvorvidt det ville være mere effektivt med tiltag på nationalt eller regionalt plan (nærhedsprincippet). Det kaldes "mekanismen for kontrol med anvendelsen af nærhedsprincippet".
Forbindelser med de nationale parlamenter

# data[].attributes.attachment_link.description
De fleste EU-love vedtages via den almindelige lovgivningsprocedure, hvor Europa-Parlamentet (som er direkte valgt) og Rådet (som består af ministre fra de 27 EU-lande) har lige meget at skulle have sagt. Kommissionen fremsætter et lovgivningsforslag for Parlamentet og Rådet, som derefter skal blive enige om teksten, før den kan blive til EU-lovgivning.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
14. jan 2015opdateret 30. mar 2016Mere end 30 dage gammel

# data[].attributes.attachment_link.description
I moderne politik glider de klassiske ideologier lidt i glemmebogen, men de er alligevel vigtige for at forstå, hvad der foregår på Christiansborg.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
De moderne velfærdsstaters historie går tilbage til den sidste halvdel af 1800-tallet. Dengang blev det en almindelig opfattelse, at staten skal spille en rolle for at sikre borgerne fundamentale sociale vilkår. På samme tid voksede presset fra den nye klasse af arbejdere for at få grundlæggende sociale rettigheder og sikring af ordentlige vilkår på arbejdsmarkedet. Fremkomsten af de moderne velfærdsstater kan ses som et kompromis mellem den liberale markedsøkonomi og den socialistiske lighedstanke. I Danmark er velfærdsstaten betydeligt mere udbygget end i de fleste andre lande - med en omfattende social sikring og en mindre grad af ulighed i indkomstfordelingen. Størstedelen af velfærdsstatens opgaver finansieres over skatten, og da det danske velfærdssystem er karakteriseret af høj omfordeling, er skattetrykket ligeledes højere end i andre lande. Danskernes opbakning til velfærdsstaten er fortsat massiv. Alligevel er den universelle, danske velfærdsmodel under pres fra både EU-lovgivning, en stadigt stigende ældrebølge, globalisering og teknologisk udvikling, der gør, at der bliver færre penge i statskassen til at betale for velfærdsydelser til alle. Det skaber stadigt større ulighed i adgangen til velfærd, vurderer forskere.

I dette miniforedrag giver historiker Peter Yding Brunbech et overblik over Velfærdsstatens udvikling og historie i Danmark.

# data[].attributes.attachment_link.description
Danskernes opbakning til velfærdsstaten er fortsat massiv. Alligevel er den danske velfærdsmodel under pres fra både EU-lovgivning, et stigende antal ældre, globalisering og teknologisk udvikling.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Det er Europa-Parlamentets opgave at lovgive, vedtage EU's budget og kontrollere Europa-Kommissionen. De 705 medlemmer, heraf 14 danske, er fordelt i forskellige fagudvalg, hvor de udarbejder, ændrer og vedtager lovgivningsforslag.

Medlemmerne af Europa-Parlamentet vælges for fem år ad gangen af befolkningerne i de 27 EU-lande, hvor de hver især arbejder for vælgernes forskellige interesser. Medlemmerne organiserer sig ikke efter nationalitet, men i politiske grupper ud fra deres politiske overbevisning.

På denne side har vi samlet et overblik over de forskellige dele i Europa-Parlamentets politiske arbejde.

# data[].attributes.attachment_link.description
Det er Europa-Parlamentets opgave at lovgive, vedtage EU's budget og kontrollere Europa-Kommissionen. De 705 medlemmer, heraf 14 danske, er fordelt i forskellige fagudvalg, hvor de udarbejder, ændrer og vedtager lovgivningsforslag. Medlemmerne af Europa-Parlamentet vælges for fem år ad gangen af befolkningerne i de 27 EU-lande, hvor de hver især arbejder for vælgernes forskellige interesser.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Oversigt

Rolle: Fremmer EU's overordnede interesser ved at stille forslag om og håndhæve lovgivning og gennemføre politikker og EU's budget

Medlemmer: Et team af kommissærer, 1 fra hvert EU-land

Formand: Ursula von der leyen

Oprettet i: 1958

Sted: Bruxelles (Belgien)

Website: Europa-Kommissionen

Europa-Kommissionen er EU's politisk uafhængige udøvende organ. Den er alene ansvarlig for at udarbejde forslag til ny EU-lovgivning og for at gennemføre de beslutninger, der træffes af Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union.

Hvad laver Kommissionen?

Foreslår ny lovgivning

Kommissionen er den eneste af EU's institutioner, der fremsætter lovforslag til Parlamentet og Rådet. Disse to institutioner

beskytter EU's og borgernes rettigheder i spørgsmål, der ikke kan håndteres effektivt på nationalt plan

får styr på de tekniske detaljer ved at høre både eksperter og offentligheden.

Styrer EU's politikker og fordeler EU-midlerne

Kommissionen fastlægger EU's udgiftsprioriteter sammen med Rådet og Parlamentet.

Den udarbejder årlige budgetter til godkendelse i Parlamentet og Rådet.

Den fører tilsyn med, hvordan pengene bruges - under Revisionsrettens kontrol.

Håndhæver EU-lovgivningen

Kommissionen sikrer sammen med Domstolen, at EU's lovgivning anvendes korrekt i alle EU-lande.

Repræsenterer EU internationalt

Kommissionen taler på vegne af alle EU-lande i internationale organer, især inden for handelspolitik og humanitær bistand.

Den forhandler internationale aftaler for EU.

Sammensætning

Det politiske lederskab kommer fra et team af 27 kommissærer (en fra hvert EU-land) - der ledes af Kommissionens formand, som bestemmer, hvem der har ansvaret for de enkelte politikområder.

Kommissionen består af Kommissionens formand, de otte næstformand, bl.a. tre førstenæstformænd og EU's højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik, samt 18 kommissærer med hver deres ansvarsområder.

Kommissionens daglige arbejde udføres af medarbejderne (jurister, økonomer osv.), der er organiseret i afdelinger kaldet generaldirektorater, som hver især har ansvaret for et bestemt politikområde.

Valg af formand

Formandskandidaten foreslås af EU-landenes stats- og regeringschefer i Det Europæiske Råd, som tager hensyn til udfaldet af Europa-Parlamentsvalget. Han eller hun skal have opbakning fra et flertal i Europa-Parlamentet for at blive valgt.

Udpegelse af holdet

Formandskandidaten udpeger mulige næstformand og kommissærer efter forslag fra EU-landene. Listen skal godkendes af stats- og regeringscheferne i Det Europæiske Råd.

Alle udpegede kommissærer stiller i Europa-Parlamentet for at forklare deres vision og besvare spørgsmål. Derefter stemmer parlamentarikerne om, hvorvidt de kan godkende hele det nye hold af kommissærer. Til sidst udnævnes de af Det Europæiske Råd med kvalificeret flertal.

Den nuværende Kommissions mandatperiode udløber den 31. oktober 2024.

Hvordan arbejder Kommissionen?

Strategisk planlægning

Formanden fastsætter Kommissionens overordnede politiske retning, og det sætter kommissærerne i stand til sammen at beslutte strategiske målsætninger og fastsætte det årlige arbejdsprogram.

Kollektiv beslutningstagning

Beslutningerne træffes under kollektivt ansvar. Alle kommissærerne har samme rolle og ansvar i beslutningsprocessen. De har ikke beføjelser til at træffe beslutninger på egen hånd, med mindre der er givet særlig tilladelse i bestemte situationer.

Næstformændene handler på formandens vegne og koordinerer arbejdet inden for deres ansvarsområde sammen med flere kommissærer. Der fastlægges prioriterede projekter, hvilket garanterer, at kommissærerne har et tæt og fleksibelt samarbejde.

Kommissærerne hjælper næstformændene med at fremsætte forslag til kommissærkollegiet. Afgørelser træffes generelt ved konsensus, men der kan også foretages afstemninger. I så fald træffes afgørelser ved simpelt flertal, hvor hver kommissær har én stemme.

Det relevante generaldirektorat (under ledelse af en generaldirektør, som er ansvarlig over for den relevante kommissær) følger så op på emnet. Det gøres normalt i form af udkast til lovgivningsforslag.

Disse sendes så tilbage til kommissærerne til vedtagelse på deres ugentlige møde, hvorefter de bliver officielle og sendes til Rådet og Parlamentet som næste fase i EU-lovgivningsproceduren.

Europa-Kommissionen og dig

Kom med input

Hvis du har lyst til at fortælle os din holdning til EU's politikker eller komme med forslag til ændringer eller nye politikker, har du flere muligheder:

Få mere information

Kommissionen tilbyder også rådgivning og information vedrørende din virksomhed, dit studie og dine juridiske spørgsmål og om flytning og arbejde inden for EU.

Kontakt os

Hvis du har spørgsmål om vores arbejde, kan du:

Adgang til dokumenter
Adgang til informationer Kommissionsformandens kalender Kommissærernes kalender
Læs mere
Hvem er hvem? Audiovisuelle materialer Finansiering Publikationer Europa-Kommissionens bibliotek og e-ressourcecenter (Find-eR)

# data[].attributes.attachment_link.title
Hvad laver Europa-Kommissionen? | Den Europæiske Union

# data[].attributes.attachment_link.description
Rolle: Fremmer EU's overordnede interesser ved at stille forslag om og håndhæve lovgivning og gennemføre politikker og EU's budget Medlemmer: Et team af kommissærer, 1 fra hvert EU-land Formand: Ursula von der leyen Oprettet i: 1958 Sted: Bruxelles (Belgien) Website: Europa-Kommissionen Europa-Kommissionen er EU's politisk uafhængige udøvende organ.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
EU-Domstolen er en af de mest centrale institutioner i EU-samarbejdet. Domstolen er EU's dømmende magt og har det sidste ord i spørgsmål om, hvordan medlemslandene skal fortolke EU-retten - altså EU's traktater og EU-lovgivning. EU-Domstolen arbejder med forskellige typer søgsmål.

Domstolen skal sikre, at EU's medlemslande overholder, fortolker og anvender EU-retten på samme måde. Den består af én dommer for hver af EU's medlemsstater. Dommerne skal være uafhængige. Derfor må den danske dommer f.eks. ikke tage særligt hensyn til danske interesser, når han behandler en sag.

Domstolen dømmer i kontroversielle spørgsmål

Domstolen har gennem tiden afsagt domme, som fortolker EU-retten - derfor er Domstolen både blevet kaldt aktivistisk og politisk, mens andre nøjes med at kalde den dynamisk. Domstolen har f.eks. afsagt en række domme, som har skabt stor debat i EU's medlemslande.

Domstolen siger f.eks., at virksomheder og borgere direkte kan påberåbe sig EU-retten ved domstolene, selv om EU-retten ikke er gennemført i national lovgivning. Med andre ord forpligter EU-retten ikke bare medlemsstaterne, den giver også borgere og virksomheder rettigheder.

Domstolen har også slået fast, at EU-retten altid har forrang for national ret, hvis der er uoverensstemmelse mellem EU-retten og national ret. Men det er stadig uafklaret, om EU-retten også har forrang over de nationale grundlove.

En tredje kontroversiel dom siger, at EU-borgere, der benytter sig af deres ret til fri bevægelighed til at tage ophold i andre medlemsstater, har ret til at blive familiesammenført med en ægtefælle fra et tredjeland, uden at ægtefællen forinden har boet lovligt i et EU-land.

Den Europæiske Unions Domstol består af:

Derudover:

Sikrer den, at alle medlemslande overholder EU-lovgivning på samme måde.

Afgør den retssager mellem medlemslandene og EU.

Personer og virksomheder kan i nogle tilfældeanlægge sag ved Domstolen.

Læs om de andre EU-institutioner

# data[].attributes.attachment_link.description
EU-Domstolen er en af de mest centrale institutioner i EU-samarbejdet. Domstolen er EU's dømmende magt og har det sidste ord i spørgsmål om, hvordan medlemslandene skal fortolke EU-retten - altså EU's traktater og EU-lovgivning. EU-Domstolen arbejder med forskellige typer søgsmål. Domstolen skal sikre, at EU's medlemslande overholder, fortolker og anvender EU-retten på samme måde.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
mitcfu.dk benytter tekniske cookies til at sikre gnidningsfri login og andre nødvendige services. Vi benytter ikke cookies til at registrere adfærd eller indsamle statistik. Læs mere om cookies på mitcfu.dk.

# data[].attributes.attachment_link.description
mitcfu.dk benytter tekniske cookies til at sikre gnidningsfri login og andre nødvendige services. Vi benytter ikke cookies til at registrere adfærd eller indsamle statistik. Læs mere om cookies på mitcfu.dk.

# data[].attributes.attachment_link.description
Socialisme betegner både en samfundsorden, hvor produktionsmidlerne er kollektivt ejet, og en bevægelse, der arbejder for at frembringe denne samfundsorden.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvad er liberalisme?

Liberalisme betyder frihed (ordet er dannet ud fra det latinske liber, der betyder fri). Liberalisme kan defineres som en politisk, social og økonomisk tænkning, der særligt fremhæver individets frihed og selvstændige værdi, og den kan siges at rumme både en politisk teori om individets frihed og rettigheder og en økonomisk teori. Inden for denne generelle ramme er der dog markante forskelle mellem de mange varianter af liberalismen, der har udviklet sig gennem tiden, og begrebet kan ikke defineres entydigt. Liberale tanker har spillet en afgørende rolle i udviklingen af det såkaldt liberale demokrati, hvor den lovgivende magt skal repræsentere landets borgere, og borgerne har en bred palet af lovsikrede rettigheder.

Den amerikanske tænketank Freedom House opgør hvert år en oversigt over politisk frihed og menneskerettigheder i verdens lande. Ifølge deres seneste opgørelse fra 2016 (se kilder), lever 40% af verdens befolkning i frie lande, 24% i delvist frie lande, mens 36% bor i ufrie lande. De frie lande har både parlamentarisk demokrati og lovsikrede, individuelle rettigheder, mens de delvist frie lande kan mangle nogle af disse individuelle rettigheder. Igennem de seneste 11 år, er der flere lande, der har haft tilbagegang i graden af frihed, end der er lande, der har oplevet fremskridt.

Hvad er personlig frihed ifølge liberalismen?

Ifølge liberalismen vil personlig frihed sige, at alle mennesker har ret til frit at tænke, tale og tro. Ytringsfrihed og trykkefrihed sikrer det enkelte menneske ret til at udtrykke sig frit. forsamlingsfrihed betyder, at man kan mødes med dem, man vil, og trosfrihed betyder, at det enkelte menneske har ret til selv at vælge sin religion eller at vælge religion fra. Dette lyder måske ret indlysende i moderne menneskers ører, men da disse tanker blev udformet, skete det i modsætning til den dominerende konge- og kirkemagt, og tankerne blev anset som meget udfordrende, nærmest revolutionære.

Ifølge liberalismen omfatter den personlige frihed også, at alle mennesker skal have mulighed for at stræbe efter et godt liv, og at det enkelte menneske har ret til selv at bestemme, hvad det bedste liv for dem.

Hvordan er sammenhængen mellem frihed og lighed ifølge liberalismen?

Når alle har mulighed for at stræbe efter et godt liv, resulterer det ifølge liberalismen også i det bedste for samfundet som helhed. Fordi mennesker er forskellige, er det til gengæld også inden for liberalismen accepteret, at der er sociale forskelle mellem mennesker, da individerne udnytter deres muligheder forskelligt. Det er den enkeltes personlige ansvar at forvalte sine muligheder bedst muligt.

Staten er derfor ifølge liberalismen primært til for at beskytte individets rettigheder, for eksempel gennem politi og domstole, og skal derudover blande sig så lidt som muligt. Den skal for eksempel ikke gribe ind for at få mennesker til at leve på bestemte måder eller for at skabe større lighed mellem individerne i et samfund.

Hvad er økonomisk frihed ifølge liberalismen?

Den anden væsentlige bestanddel i liberalismen - udover den personlige frihed - er økonomisk frihed. Økonomisk liberalisme rummer mange forskellige retninger og nuancer, men i centrum står den private ejendomsret og den fri konkurrence i en markedsøkonomi.

Markedsøkonomi betyder ifølge denstoredanske.dk's opslag 'Markedsøkonomi' (se kilder), at prisen for en vare bliver afgjort af markedet på baggrund af udbud og efterspørgsel på produktet.

Den frie konkurrence vil sige, at der ikke er monopoler (altdominerende virksomheder), og at alle konkurrerer på lige vilkår.

Den skotske økonom og filosof Adam Smith (1723-1790) anses som ophavsmanden til teorien om økonomisk liberalisme. Han lagde vægt på frihed som grundlag for økonomisk velstand i et samfund. Markederne skulle fungere frit med minimal indblanding fra staten, mente Smith. Han var af den overbevisning, at markederne ville regulere sig selv ved hjælp af en 'usynlig hånd', og at statslig indblanding typisk ville gøre mere skade end gavn.

Hvad er frihandel?

Frihandel ses af mange liberale som en væsentlig komponent i økonomisk liberalisme. Frihandel er ifølge denstoredanske.dk (se kilder) international handel, som ikke søges begrænset ved offentlige indgreb, for eksempel i form af told, import- og eksportrestriktioner og andre handelshindringer.

Frihandelstanken blev udviklet i slutningen af 1700- og begyndelsen af 1800-tallet af Adam Smith og den engelske økonom David Ricardo. Ricardo udviklede teorien om komparative fordele. Den gik ud på, at et land sammenlignet med andre lande af forskellige årsager kan være i stand til at producere visse varer billigere. Et land burde ifølge denne teori koncentrere deres produktion om varer, hvor deres komparative fordele var størst, og så importere det, de ellers behøvede. Dette ville ifølge teorien sikre bedst mulig udnyttelse af resurserne og den højeste velstand for verdenssamfundet.

Hvad er de væsentligste forskelle på liberalisme og socialisme?

Den væsentligste konkrete forskel på liberalister og socialister er deres holdning til statens involvering i samfundsøkonomien. Groft sagt mener socialister, at staten skal gribe ind og styre økonomien. Liberalister mener, at staten skal blande sig mest muligt uden om og lade markedet fungere frit. Den mest effektive mekanisme til at styre økonomien er at lade udbud og efterspørgsel styre produktion, arbejde og forbrug.

Mere filosofisk set, er liberalister mere fokuseret på individets muligheder og rettigheder. Socialister ser i højere grad mennesket som en del af et fællesskab. Her er muligheder og rettigheder noget, der skal kæmpes for i fællesskab, for eksempel gennem fagforeninger.

# data[].attributes.attachment_link.description
Liberalisme er en politisk og økonomisk tænkning der sigter på at fremme individets frihed og rettigheder. Ifølge liberalismen skabes det bedst mulige samfund når det enkelte menneske har mulighed for at søge sin egen lykke.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Indledning

Konservatisme er en politisk grundanskuelse, og ordet kommer af det latinske 'conservare', som betyder at bevare. Konservatisme er bygget op omkring en række principper om at skabe det gode samfund gennem små, gradvise reformer, og konservative er derfor modstandere af revolutioner og utopier. Konservatisme opstod i slutningen af det 18. århundrede som reaktion på, at de revolutionære kræfter under Den Franske Revolution (1789) ville omstyrte den herskende samfundsorden. Den konservative bevægelse varetog oprindeligt de øverste klassers interesser, men gennemgik i det 20. århundrede en forandring, så den i stigende grad rettede sig mod middelklassen. Konservative har dog fortsat privat ejendomsret og kapitalens interesser øverst på dagsordenen. Konservatisme rummer både liberale og autoritære og anti-parlamentariske strømninger, og i 1930erne og 1940erne var nogle konservative forbundet til nazistiske og fascistiske grupper. Efter 2. Verdenskrig har stort set alle konservative i Danmark dog været tilhængere af det borgerlige demokrati. Det Konservative Folkeparti er det parlamentariske parti, der i Danmark har den længste historiske tilknytning til konservatisme. Deres parole er "forandre for at bevare".

Video om konservatismens opståen og udbredelse i 1800-tallet. På norsk.

Introduktion til konservatisme

Den britiske politiker Edmund Burke (1729-1797) var en af de tidligste tænkere inden for konservatismen sammen med blandt andre Joseph de Maistre (1753-1821), filosof, diplomat og advokat fra Sardinien, og Justus Möser (1720-1794), politiker og jurist fra Osnabrück. Edmund Burke blev kendt for sin politiske pamflet "Reflections on the Revolution in France" (1790) - der opfattes som et slags konservativt program - hvor han fordømte de revolutionære i Frankrig, som ville omstyrte den aristokratiske samfundsorden, lægge kirken ind under statens magt og indføre en form for demokratisk republik. "Det er en almindelig fejltagelse at tro, at dem, som beklager sig mest højlydt over samfundet er dem, som er mest optaget af dets velfærd", er et af Burkes berømte citater.De tidlige konservative forsvarede den bestående orden i form af kirken, monarkiet og aristokratiet. Disse magtfulde institutioner blev i den tidlige konservative tænkning opfattet som enten en guddommelig indretning af samfundet eller et udslag af en naturlig orden præget af harmoni, stabilitet, hierarki, hvor en øvrighed havde socialt ansvar over for de mindre gunstigt stillede klasser. Ifølge klassisk konservatisme bør mennesket ikke udfordre denne guddommelige eller naturlige orden. Det fremgår af danmarkshistorien.dk's opslag om "Konservatisme" (se kilder). I løbet af det 19. århundrede udviklede konservatismen sig fra et forsvar for nogle konkrete institutioner - kirke, monarki, aristokrati - til en politisk filosofi med et menneskesyn, der betoner menneskets svaghed, dets behov for at høre til i et samfund og dette samfunds afhængighed af historiske institutioner. Det betød også, at konservatismen udviklede sig forskelligt i forskellige kontekster. I bogen "11 konservative tænkere" (se kilder) kan du læse om blandt andet den franske konservative politiske teoretiker, historiker og politiker Alexis de Tocqueville, der kaldes "den første moderne samfundsforsker", forfatteren J.R.R. Tolkien, hvis univers bygger på konservative værdier, og filosoffen Hannah Arendt, som kaldes "radikal-konservativ" og "kommunitarisk konservativ" (kommunitarisme betyder fællesskabsorienteret og betegner en moralsk inspireret kritik af det moderne liberal-demokratiske samfund) .

Et hovedskel inden for konservatismen gik i det 19. og tidlige 20. århundrede mellem den britiske konservatismes pragmatiske frihedstradition - og kritik af den fattigdom, som fulgte med industrialiseringen - og den mere antiliberalt og romantisk prægede konservatisme på det europæiske kontinent, herunder i Danmark. Efter 1. Verdenskrig udviklede der sig på det europæiske kontinent en højreradikal konservativ retning, i nogle lande påvirket af fascismen.

Konservatisme i Danmark

Ud over Det Konservative Folkeparti er der to andre parlamentariske partier, der betegnes som konservative, nemlig Dansk Folkeparti og Nye Borgerlige. På Dansk Folkepartis hjemmeside fremgår det dog, at de ikke opfatter sig selv som et "ideologisk parti", men at der sikkert kan "findes elementer af både konservativ, liberal og socialdemokratisk politik i vores partiprogram og i den praktiske politik" (se kilder). Af Nye Borgerliges principprogram fremgår det, at partiet kombinerer "klassisk konservativ værdipolitik med en borgerlig økonomisk politik og en utvetydig modstand mod konventioner og overstatslige aftaler" (se kilder).

Er du biblioteksbruger eller elev?

# data[].attributes.attachment_link.description
Konservatisme er en politisk grundanskuelse, og ordet kommer af det latinske 'conservare', som betyder at bevare. Konservatisme er bygget op omkring en række principper om at skabe det gode samfund gennem små, gradvise reformer, og konservative er derfor modstandere af revolutioner og utopier. Konservatisme opstod i slutningen af det 18.

# data[].attributes.attachment_link.description
Yngste dansker nogensinde: 11-årige Kim er på vej til at skifte køn

# data[].attributes.headline
Drag-underholdning i børnehøjde«: Politiker i hård kritik af arrangement på Frederiksberg

# data[].attributes.subject
Drag-underholdning i børnehøjde«: Politiker i hård kritik af arrangement på Frederiksberg

# data[].attributes.attachment_link.title
»Drag-underholdning i børnehøjde«: Politiker i hård kritik af arrangement på Frederiksberg

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En ideologi er et sammenhængende sæt ideer om, hvordan samfundet bør være indrettet. Socialisme og liberalisme er eksempler på ideologier. De fleste partier bekender sig en bestemt form for ideologi, men der findes også eksempler på partier, som ikke gør det. Når partier ikke kan blive enige, er det ofte fordi de har vidt forskellige syn på, hvilke opgaver staten skal løse. De mener også tit noget forskelligt med begreberne "frihed" og "lighed". Arbejd med ideologier i dette forløb.

# data[].attributes.attachment_link.description
En ideologi er et sammenhængende sæt ideer om, hvordan samfundet bør være indrettet. Socialisme og liberalisme er eksempler på ideologier. De fleste partier bekender sig en bestemt form for ideologi, men der findes også eksempler på partier, som ikke gør det.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En agitator på Nørre Fælled, Maleri af Erik Henningsen, 1899. tilhører Metalskolen, Jørlunde.

Forventningerne til det 20. århundrede var store. Nye tanker og idéer kom til at ændre opfattelsen af menneskets eksistens. Der blev næret store forhåbninger til den teknologiske udvikling, som skabte nye og uanede muligheder. Elektriciteten blev bl.a. den energikilde, der skulle komme til at revolutionere både erhverv og dagligdag. I begyndelsen af 1900-tallet indvarslede de første spillefilm underholdningsindustriens og massemediernes tid. På arbejdspladserne fik arbejderne gradvist mere fritid og ferie. I efterkrigstiden kom kvinderne i stigende antal ud på arbejdsmarkedet. Den ekstra indtægt i familien kunne bruges på nogle af de mange nye forbrugsgoder som eksempelvis fjernsyn.

Ved systemskiftet i 1901 indførtes parlamentarismen, dvs. at regeringen skulle repræsentere Folketingets flertal. Antallet af politiske partier øgedes, og staten opbyggede et socialt system, der tog sig af de svage grupper. Med den store nye arbejderklasse var Danmark blevet et klassesamfund, og de politiske partier blev klassernes talerør.

I 1924 overtog Socialdemokratiet for første gang regeringsmagten. Med i regeringen var undervisningsminister Nina Bang - verdens første kvindelige minister. Sammen med de radikale indførte Socialdemokratiet en lang række velfærdsreformer i 1930erne. Også i store dele af 1950erne og 1960erne stod Socialdemokratiet som regeringsparti i spidsen for en række reformer, som skulle give velfærdsgoder til hele befolkningen. F.eks. indførte man i 1956 folkepension for alle.

I år 2000 blev det forventet, at både mænd og kvinder var erhvervsaktive. Allerede i 1990'erne steg børnefamiliernes samlede arbejdstid uden for hjemmet. I år 2000 var kvinderne i vidt omfang blevet aflastet med hensyn til pasning af børn, syge og gamle - det var blevet en samfundsopgave. Serviceerhvervene var blevet den sektor, der beskæftigede flest.

# data[].attributes.attachment_link.description
Forventningerne til det 20. århundrede var store. Nye tanker og idéer kom til at ændre opfattelsen af menneskets eksistens. Der blev næret store forhåbninger til den teknologiske udvikling, som skabte nye og uanede muligheder. Elektriciteten blev bl.a. den energikilde, der skulle komme til at revolutionere både erhverv og dagligdag.