# data[].attributes.body
Одне з місць оточення радянських військ 1941-1942 рр.
Про Крим

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Битва за Крим ( 24 вересня 1941 - 9 липня 1942) - бойові дії радянських та німецьких і румунських військ у Криму в ході Другої світової війни.

Кримська оборонна операція 1941 велася 18 жовтня - 16 листопада військами П'ятдесят першої армії і Приморської армії у взаємодії з Чорноморським флотом. У середині жовтня німецьке командування зосередило для наступу на Крим 7 піхотних дивізій 11-ї армії, румунський гірський корпус і значні сили авіації. Крим обороняли 4 кавалерійські і 12 стрілецьких дивізій 51-ї армії (генерал-полковник Ф.Кузнєцов) і Приморської армії (ген.-майор І.Петров). На найбільш уразливому півн. напрямку займали оборону 5 д-зій - 4 на Ішунських позиціях і 1 на Чонгарському перешийку. Ворог перейшов у наступ 18 жовтня, гол. удару завдали війська нім. 11-ї армії через Перекопський перешийок, допоміжного - частини румунів. гірського корпусу через Чонгарський міст. Використовуючи кількісну перевагу сил, ворог до 20 жовт. прорвав Ішунські позиції (поблизу с. Ішунь; нині село Красноперекопського р-ну АР Крим). Війська Червоної армії (див. Радянська армія) опинилися в загрозливому становищі. Для поліпшення управління військами в Криму Ставка Верховного Головнокомандування об'єднала діючі там сухопутні й мор. сили, створивши 22 жовт. командування військ Криму на чолі з віце-адміралом Г.Левченком, підпорядкувавши йому 51-шу і Приморську армії та Чорноморський флот. Ведучи безперервні важкі бої, Примор. армія змушена була відійти до м. Севастополь, 51-ша армія, ослаблена в боях, не змогла зупинити ворога на Керченському п-ові й відійшла до м. Керч, а 16 листоп. була евакуйована через Керченську протоку на Таманський півострів.

Оборонні бої майже на місяць скували в Криму велике угруповання ворожих сил, таким чином давши можливість організувати оборону Таманського півострова.

# data[].attributes.attachment_link.title
Оборона Криму (1941-1942) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Битва за Крим ( 24 вересня 1941 - 9 липня 1942) - бойові дії радянських та німецьких і румунських військ у Криму в ході Другої світової війни. Кримська оборонна операція 1941 велася 18 жовтня - 16 листопада військами П'ятдесят першої армії і Приморської армії у взаємодії з Чорноморським флотом.

# data[].attributes.location_name
Умань, Черкаська область, Україна

# data[].attributes.headline
Умань, Черкаська область, Україна

# data[].attributes.subject
Умань, Черкаська область, Україна

# data[].attributes.body
Одне з місць оточення радянських військ у 1941-1942 рр
Про Умань

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Битва під Уманню - битва, що тривала з 1 по 7 серпня 1941 року між військами Третього Рейху та СРСР. Відбулася в ході наступу групи армій "Південь" та призвела до оточення і подальшої загибелі військ 6-ї та 12-ї армій Південного фронту Червоної Армії.

У перші тижні операції "Барбаросса" група армій "Південь", просуваючись на схід, зайняла міста: Львів (30 червня), Тернопіль, Вінницю і Житомир (10 липня). У ході Битви під Дубном були розбиті частини 4-го, 15-го і 16-го, а також 9-го, 19-го і 22-го механізованих корпусів Червоної Армії, зі складу Південно-Західного фронту. Зазначені групи корпусів контратакували війська Вермахту в районі міста Дубно з півдня і півночі, відповідно. Однак, незважаючи на перевагу в танках, ці атаки не увінчалися успіхом. За кількістю бронетехніки зіткнення було порівняти лише з битвою під Курськом. До 29-го червня бій було завершено і німецькі війська продовжили наступ.

10 липня Ставка ВГК передала загальне командування частинами Червоної Армії, що діяли на Південно-Західному напрямку, С. М. Будьонному. Його завданням була координація дій двох фронтів. Таким чином, під командою Будьонного перебували війська загальною чисельністю близько 1,5 млн осіб, зосереджені в районах Умані та Києва. Однак Будьонний ледве встиг прийняти командування, як між цими угрупованнями вклинилася 1-ша танкова група під командуванням Е. Клейста, зайнявши Бердичів (15 липня) і Козятин (16 липня). Таким чином, частини Клейста виявилися на північ від Умані. У той же час з півдня Умань обійшла 17-та армія вермахту (командувач - генерал К.-Х. Штюльпнагель). Крім того, з півдня, від кордону з Румунією на Умань наступала 11-та армія під командуванням генерала Ойгена фон Шоберта[джерело? ].

Крім того, в оточення потрапили 2 артилерійські, 1 повітряно-десантна (211-та) бригади, 6 прикордонних загонів (23-й, 91-й, 92-й, 93-й, 95-й, 97-й), Окрема Коломийська прикордонна комендатура, тилові госпіталі оточених армій.

Більша частина радянських дивізій за кількістю особового складу, озброєння та техніки дорівнювала полку. Деякі танкові дивізії залишилися взагалі без техніки, втраченої в попередніх боях. Інші були зведені у військові групи, що складалися із командування та незначної частини бійців та техніки, адже за наказом командування найбільш цінні танкові кадри, які залишилися без танків, відзивалися у тил для отримання нової бронетехніки. Таким чином в оточення не потрапили танкові екіпажі 15-ї та 44-ї танкових дивізій.

Німецькі танкові дивізії, незважаючи на втрати від 30 до 50 %, залишалися боєздатними з'єднаннями. Піхотні дивізії не мали великих втрат.

Ставка і командування Південним фронтом помилково припустили, що німці мають намір вийти до Дніпра між Києвом і Черкасами з метою подальшого наступу на Донбас, і недооцінили небезпеку оточення частин Червоної армії в районі Умані. 28-го липня війська Південно-Західного і Південного фронтів отримали наказ відійти на Схід, з метою відсікти німцям вихід до Дніпра. У результаті було втрачено можливість уникнути оточення шляхом відходу на південний схід.

30 липня 16-та моторизована дивізія танкової групи Клейста захопила Новоархангельськ, перекривши таким чином шляхи відступу 6-й та 12-й армій на схід. Незважаючи на кількаденні кровопролитні бої за цей населений пункт, під час якого він неодноразово переходив з рук в руки, радянським військами не вдалося захопити його. Вже 2 серпня війська групи Клейста з'єдналися з 17-ю армією, замкнувши оточення. Наступного дня оточення було посилено другий кільцем, утвореним 16-ю танковою дивізією і Угорським рухомим корпусом. До 8-го серпня організований опір оточених частин Червоної Армії, в цілому, припинився. Німецькі війська дістали можливість провести операцію на оточення частин Південно-Західного фронту, що обороняли м. Київ, з півдня[джерело? ].

Результатом поразки 6-ї та 12-ї армій стало практично повне знищення оточених частин. Було втрачено майже всю техніку та озброєння. З числа особового складу оточених армій лише близько 11 тис. червоноармійців, в основному з тилових частин, вдалося вийти з оточення. Решта потрапила у полон разом з командувачами генерал-лейтенантом І. М. Музиченко та генерал-майором П. Г. Понеделіним. У полон також потрапили:

Загинули:

Радянських військовополонених помістили в створений на території кар'єру біля міста Умань концтабір, неофіційно названий "Уманська Яма" ( на фото). У ньому через погані умови утримання багато хто загинув. У місцях боїв і в таборі німці і посібники розстрілювали військовополонених євреїв, комісарів, "політруків", поранених і ослаблених[4]

На східному узліссі урочища "Зелена брама" біля дороги між с. Нерубайка та с. Підвисоке встановлено пам'ятний знак з сірого граніту з написом:

"В цих краях 2-7 серпня 1941 року вели героїчні бої воїни 6-ї і 12-ї армій під командуванням генералів І. М. Музиченка і П. Г. Понедєліна"

В с. Підвисоке на стіні будівлі, де в 1941 році містився штаб 6-ї та 12-ї армій, встановлено дві пам'ятні таблиці.

В. М. Грицюк, Ю. Ю. Фасольняк. Уманська оборонна операція (1941) [Архівовано 13 березня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2013. - Т. 10 : Т - Я. - С. 227. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1359-9.

Christian Zentner. Der Zweite Weltkrieg. - Stuttgart : Unipart-Verlag, 1986. - 415 с. - ISBN 3-8118-1761-2.

Боевой состав Советской Армии. Часть 1 (июнь-декабрь 1941 года). - Москва : Военно-научное управление Генерального штаба. - 84 с.

Долматовский Е.А. Зеленая брама: Докум. легенда об одном из первых сражений Великой Отеч. войны. - Москва : Политиздат, 1989. - 319 с. - ISBN 5-250-00605-1.

Дриг Е. Механизированные корпуса РККА в бою: История автобронетанковых войск Красной Армии в 1940 - 1941 годах. - Москва : АСТ, АСТ МОСКВА, Транзиткнига, 2005. - 830 с.

Исаев А.В. От Дубно до Ростова. - Москва : АСТ, Транзиткнига, 2004.

Новобранець В.А. Записки военного разведчика // Военно-исторический архив. - №: 4(52)-12(60), 2004 г. - 1(61)-3(63), 2005 г. - Москва, 2004 - 2005.

Рунов В.А. 1941. Победный парад Гитлера. Правда об Уманском побоище. - Москва : Яуза, Эксмо, 2010. - 416 с.

Сборник боевых документов Великой Отечественной войны. - Москва : Военное издательство Министерства обороны Союза ССР, 1959. - Т. 39. - 308 с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва під Уманню - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Битва під Уманню - битва, що тривала з 1 по 7 серпня 1941 року між військами Третього Рейху та СРСР. Відбулася в ході наступу групи армій "Південь" та призвела до оточення і подальшої загибелі військ 6-ї та 12-ї армій Південного фронту Червоної Армії.

# data[].attributes.location_name
Харків, Харківська область, Україна

# data[].attributes.headline
Харків, Харківська область, Україна

# data[].attributes.subject
Харків, Харківська область, Україна

# data[].attributes.body
Одне з місць оточення радянських військ  у 1941-1942 рр
Про Харків

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ха́рківська опера́ція 1942 року, або Друга битва за Харків - велика воєнна операція, розпочата наступом Південно-Західного та правого крила Південного фронтів Червоної армії проти німецьких військ групи армій "Південь" на Ізюмському плацдармі в період 12- 29 травня 1942 року під час Другої світової війни, що мала на меті відвоювання Харкова і створення сприятливих умов для подальшого наступу Червоної армії на Дніпро. Закінчилася оточенням та майже цілковитим знищенням радянських військ в результаті контрнаступальної операції Вермахту (Операція "Фрідерікус"). Через поразку під Харковом стало можливим стрімке просування німецьких військ на південній ділянці фронту на Вороніж та Ростов-на-Дону з наступним виходом до Волги та просуванням на Кавказ (див. Операція "Блау").

Після успішного відбиття німецького наступу на Москву в січні 1942 року і переходу в контрнаступ радянське командування прийняло рішення розпочати активні дії й на інших ділянках радянсько-німецького фронту. Проте наступальні операції на Курському і Харківському напрямках, на Донбасі і Криму відчутних успіхів не мали, за виключенням дій Південно-Західного фронту в районі Ізюма, в результаті якого був створений плацдарм на західному березі ріки Сіверський Донець в районі міста Барвінкове, що відкривав можливість подальшого наступу під Харковом.

Тому після оголошення 1 травня Йосипом Сталіним, як Головнокомандуючим, задачі "домогтися того, щоб 1942 рік став роком остаточного розгрому німецько-фашистських військ" саме цей плацдарм під Харковом був використаний для планування наступальної операції, метою якої був вихід до Дніпропетровська, розкол і знищення німецької групи армій "Південь". У той же час після переходу Вермахту 8 травня в наступ на Керченському півострові для оволодіння стратегічною ініціативою у Східній Україні німецьке командування розпочало підготовку до ліквідації Барвінківського плацдарму, плануючи почати наступ на цій ділянці фронту 18 травня.

21-ша, 28-ма, 38-ма армії Південно-Західного фронту прорвали оборону противника північніше і південніше міста і до 19 травня розвинули наступ, але противникові вдалося вийти в тил головного ударного угруповання радянських військ, оточити його на Барвінківському виступі і майже повністю ліквідувати. Невдале закінчення операції спричинене помилками командування Південно-Західного напрямку і фронту в оцінці загальної оперативно-стратегічної обстановки і в організації наступу. З'єднання обох фронтів зазнали великих втрат, позбулися оперативного плацдарму на Сіверському Донці і не змогли здійснити влітку намічені на цьому напрямку наступальні операції.

Загальні втрати радянських військ становили 277 190 військовослужбовців, з них 170 958 убитими, зниклими безвісти або захопленими у полон та 106 232 поранених. Середньо-добові втрати становили 15 399 військовослужбовців.

Серед загиблих було багато радянських генералів - заступник командувача військами Південно-Західного фронту генерал-лейтенант Федір Костенко, командувач 6-ю армією генерал-лейтенант Авксентій Городнянський, командувач 57-мою армією генерал-лейтенант Кузьма Подлас, генерал-майор Андрій Анісов, генерал-майор артилерії Федір Маляров, командувач армійською групою генерал-майор Леонід Бобкін, командир 47-ї стрілецької дивізії генерал-майор Пилип Матикін, командир 270-ї стрілецької дивізії генерал-майор 3акі Кутлін, командир 337-ї стрілецької дивізії генерал-майор Ілля Васильєв.

Після Харківської битви зі своїх посад були зняті командувач 28-ї армії генерал-лейтенант Дмитро Рябишев, начальник автобронетанкових військ Південно-Західного фронту генерал-лейтенант танкових військ Володимир Тамручі, начальник штабу Південно-Західного фронту генерал-лейтенант Іван Баграмян.

В результаті провалу Харківського наступу, оборона радянських військ на Південному і Південно-Західному фронтах виявилася кардинально ослабленою, і німецькі війська розпочали успішний контрнаступ: 7 липня Вермахт вийшов на підступи Воронежа та Ростова, 23 липня було захоплено Ростов-на-Дону, що відкривало шлях на Кавказ і Волгу в районі Сталінграда, небезпека втрати яких змусила Сталіна 28 липня 1942 року підписати наказ № 227 "Ні кроку назад!", яким у складі Червоної армії почалось формування штрафних батальйонів і загороджувальних загонів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Харківська операція (1942) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ха́рківська опера́ція 1942 року, або Друга битва за Харків - велика воєнна операція, розпочата наступом Південно-Західного та правого крила Південного фронтів Червоної армії проти німецьких військ групи армій "Південь" на Ізюмському плацдармі в період 12- 29 травня 1942 року під час Другої світової війни, що мала на меті відвоювання Харкова і створення сприятливих умов для подальшого наступу Червоної армії на Дніпро.

# data[].attributes.location_name
Київ, Україна

# data[].attributes.headline
Київ, Україна

# data[].attributes.subject
Київ, Україна

# data[].attributes.body
Одне з місць оточення радянських військ 1941-1942 рр.
Про Київ

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва за Київ (1941) — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.location_name
Бабин яр, Київ, Україна

# data[].attributes.headline
Бабин яр, Київ, Україна

# data[].attributes.subject
Бабин яр, Київ, Україна

# data[].attributes.body
Масовий розстріл євреїв у Бабиному Яру 29–30 вересня 1941 року став символом «Голокосту від куль» і нацистської політики масового знищення людей.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Бабин Яр - місце пам'яті та некрополь близько 100 тисяч цивільних громадян і військовополонених, розстріляних нацистами у 1941-1943 роках. Серед них - євреї і роми, червоноармійці, комуністи, підпільники Організації українських націоналістів, в'язні Сирецького концтабору, "саботажники", порушники комендантської години та навіть пацієнти психіатричної лікарні імені Павлова. Масовий розстріл євреїв у Бабиному Яру 29-30 вересня 1941 року став символом "Голокосту від куль" і нацистської політики масового знищення людей.
Розстріли в урочищі розпочалися відразу після вступу нацистів та їхніх союзників до Києва у вересні 1941 року і відбувалися чи не щоденно до завершення окупації міста.

Найтрагічнішими стали 29-30 вересня, коли вбили майже 34 тисячі євреїв - мешканців Києва. В німецьких донесеннях цю операцію назвали "гросакцією" ("велика акція", від нім. Großaktion). Формальним приводом для неї стала радянська диверсія зі знищення Хрещатика 24 вересня.

Нацистська операція в Бабиному Яру 29-30 вересня стала однією з наймасштабніших каральних акцій Другої світової війни. Більшість населених пунктів України мають свої більші чи менші "бабині яри" - місця нацистських розстрілів євреїв та інших жертв.

Виконавцем розстрілів кінця вересня - початку жовтня 1941 року в Бабиному Яру була зондеркоманда 4а під орудою штандартенфюрера СС Пауля Блобеля. Цей нацистський підрозділ здійснив також масові вбивства євреїв у Львові, Рівному, Луцьку, Новограді-Волинському, Житомирі, Білій Церкві та інших містах.
Голокост - важка незагоєна рана в історії України в Другій світовій війні. Жертвами злочину стали близько півтора мільйона українських євреїв. Нацисти знищили їх як соціокультурну й етнорелігійну спільноту.
Пам'ять про трагедію Бабиного Яру попри всі обставини завжди залишалася живою. Перші художні твори на цю тему з'явилися вже в 1941-1943 роках. Художник-етнограф Юрій Павлович щодня робив замальовки олівцем із натури. Першими художніми текстами стали поетичні твори Ольги Анстей та Людмили Титової.

По війні радянський режим замовчував або спотворював пам'ять про жертв, намагався зруйнувати сам яр та навколишні кладовища. Проте це йому не вдалося. Бабин Яр залишався застереженням про небезпеку від ненависті, расизму, міжнаціональної ворожнечі, переслідування та знищення людей за етнічною, політичною, релігійною або іншими ознаками.

Після відкриття й осмислення жахів Голокосту світова спільнота пристала на позицію "ніколи знову", проте геноциди стаються дотепер. Сьогодні в Україні - війна. Рашисти навіть риторику запозичують у нацистів, заявляючи про "розв'язання українського питання", подібно до гітлерівського "розв'язання єврейського питання". Російський так званий "антифашизм" став головною загрозою для євреїв у сучасній Україні та сприяв нарузі над пам'яттю про Голокост: російські війська обстрілюють єврейські цвинтарі, синагоги, навіть Бабин Яр.

Ми побачили жорстокі масові вбивства рашистами чоловіків, жінок, дітей, літніх людей, тварин, тортури - фізичні та моральні, зґвалтування. Навіть іноді мали місце намагання спалити тіла, щоб приховати вчинені злочини, як свого часу, відчуваючи наближення поразки, робили нацисти. Відомості зі звільнених Бучі, Ізюма, Маріуполя та інших українських міст і сіл жахають цивілізований світ. Мир, безпека й рівновага в Європі та світі можливі тільки після того, як Україна переможе у війні, а всіх злочинців буде належно покарано.

Історична довідка

Расова доктрина. Нацистська ідеологія засновувалася на расовій теорії, відповідно до якої людство від початку існування розділено на раси, а цінність людини полягає не в її індивідуальних рисах, а в належності до расової групи. Вищою, передовою вважали арійську. Вона від природи наділена правом підкорювати чи знищувати "нижчі" раси, до яких належали і слов'яни, зокрема, й українці. Євреї ж узагалі не вписувалися в нацистську расову піраміду, їх вважали недолюдьми і спочатку розглядали можливість компактно переселити (на територію Польщі - район Кракова, на Мадагаскар чи за Уральські гори).

Друга світова війна, що була наслідком змови двох тоталітарних режимів (нацистського та радянського) перекреслила ці наміри, але створила умови для "остаточного розв'язання єврейського питання". Після того, як Німеччина та її союзники окупували Польщу, Литву, Латвію, Естонію, а також Бессарабію з Буковиною, під владою двох диктаторів опинилося 75 % європейського єврейства (більшість із них не пережила Голокосту).

Голокост кулями в Україні. В окупованому СРСР "акції зачисток" почалися з Галичини. Лише за тиждень в ініційованих нацистами погромах у Львові загинули 6 тисяч євреїв. Усього в таборах і гетто Тернополя, Дрогобича, Борислава, Сколе, Стрия та інших міст убито 610 тисяч євреїв.

На території Наддніпрянської України в 20-х числах липня айнзатцкоманда 5-ї айнзатцгрупи С розстріляла майже півтори тисячі уманських євреїв.

У серпні 1941 року німецькі військові стратили у Кам'янці-Подільському понад 23,5 тисячі місцевих євреїв та євреїв Закарпаття. У травні 1944-го тих євреїв, які залишалися на території Закарпатської України, вивезли до концтабору Аушвіц. Більшість вивезених загинула в газових камерах.

Після окупації Одеси румунські військові розстріляли у відплатних акціях 20 тисяч євреїв. У кінці грудня 1941 року біля Богданівки Одеської (нині - Миколаївської) області знищили понад 40 тисяч євреїв. На українських землях, що увійшли до складу Трансністрії, окупаційна влада теж створила гетто й табори праці. Загалом на цих землях румуни знищили близько 300 тисяч євреїв Бессарабії та Буковини.

Терор в окупованій Україні знищив євреїв як соціокультурну й етнорелігійну спільноту. Жертвами Голокосту стали понад 1 мільйон осіб. Місцями їх наймасовіших страт стали, крім Бабиного Яру (Київ), Богданівка Одеської області - понад 40 тисяч, Дробицький Яр (Харків) - близько 20 тисяч, Кам'янець-Подільський Хмельницької області - 23,6 тисячі, Дальник Одеської області - близько 18 тисяч, урочище Сосонки біля Рівного - понад 17 тисяч жертв.

Бабин Яр. 19 вересня 1941 року війська Вермахту ввійшли до Києва, а наступного дня в Бабиному Яру розстріляли військовополонених (імовірно політпрацівників та, можливо, євреїв). Підрив радянськими диверсантам київської цитаделі та Хрещатика в 20-х числах цього ж місяця став для окупантів зручним приводом звинуватити у скоєному євреїв і провести показову каральну акцію над євреями-заручниками.

28 вересня 1941-го в Києві з'явилися оголошення з наказом усім євреям міста зібратися зранку на розі вулиць Дегтярівської та Мельникова, біля кладовищ.

"Дорога смерті", якою пройшли десятки тисяч людей 29 вересня, пролягала від Лук'янівської площі вулицею Мельникова до перших воріт Єврейського кладовища, далі - на Кагатну (нині - Сім'ї Хохлових), потім по Лагерній (нині - Дорогожицькій). Біля входу до Братського (Воїнського) кладовища відбирали гроші, коштовності, документи, наказували залишати речі й верхній одяг. У кінці Братського кладовища (нині - територія телевежі) люди повертали у прохід між огорожею та краєм яру. Розстрілювали на майже пів кілометровому відтинку яру, який починався біля пам'ятника, встановленого 1976 року, а закінчувався за теперішньою станцією метро "Дорогожичі". Людей змушували роздягатися догола, спускатися в яму і лягати долілиць, одні на одних, а вздовж рядів проходили німецькі поліцейські й стріляли в потилицю. До 18-ї години того дня встигли вбити майже 22 тисячі. Інших приречених загнали на ніч у порожні гаражі на Лагерній. Наступного дня їх чекала така ж доля. Потім сапери підірвали схили, щоб земля засипала тіла, і змусили військовополонених вирівняти дно яру.
Вбивства у Бабиному Яру тривали у кілька етапів.
Перший - щоденні розстріли євреїв, військовополонених, цивільних - тривав із вересня 1941-го до весни 1942 року. Пік припав на 29-30 вересня, коли загинули 33 771 особа.

У "Донесенні про події в СРСР" № 111 від 12 жовтня 1941 року йдеться: "Загальне число страчених зондеркомандою 4а тепер перевищило 51 000. Крім зондеракції в Києві 28 і 29, для якої були виділені 2 команди поліційного полку "Південь", всі страти, які проводилися до цього часу, ця ЗК здійснювала без будь-якої допомоги. Страчені особи в основному були євреями, найбільшу частину складають політичні функціонери, а також заколотники і грабіжники". Із середини жовтня у Бабиному Яру та його околицях також почалися страти комуністів-підпільників, ромів, душевнохворих, заручників, моряків Дніпровської флотилії.

Узимку 1941-1942 років на тому місці загинули члени Організації українських націоналістів. "Донесення про події в СРСР" № 164 від 4 лютого 1942 року свідчить: "У Київській області боротьба проти комуністів все більше трансформується в боротьбу проти національних українських формувань... Конфіскований письмовий матеріал, а також свідчення різних арештованих в останній час прихильників Бандери знову доводять, що прихильників Бандери неможливо залучити до будь-якої позитивної співпраці. Тому лишається тільки повністю знищити цей рух".

Другий етап - кінець зими 1942 - середина серпня 1943-го. На цей час припадає й створення Сирецького концтабору, який замінив табір на вулиці Керосинній (виник десь у квітні-травні 1942 року, а на кінець окресленого другого етапу припала його евакуація). Його в'язні - численні жертви Бабиного Яру.

З весни 1942 року (можливо, що і взимку) двічі на тиждень сюди привозили на розстріл ув'язнених із тюрми гестапо. До кінця вересня 1943 року основними жертвами Бабиного Яру стали підпільники і партизани, як комуністи, так й українські націоналісти.

Третій, заключний, етап регулярних розстрілів відбувався на тлі знищення трупів у Бабиному Яру в серпні-вересні 1943 року в'язнями Сирецького концтабору. Паралельно відбувалася евакуація самого табору. Зрозумівши, що в Києві не втриматися, німці почали замітати сліди злочинів. Трупи спалювали навпроти Сирецького концтабору.

18 серпня 1943 року до Сирецького табору доставили групу арештантів із Полтави. До них приєднали ще 100 ув'язнених євреїв із самого Сирецького табору. Таку команду смертників із 327 осіб закували в кайдани та змусили викопувати трупи, будувати печі з огорожі Лук'янівського і надгробків єврейського цвинтаря, складати в них тіла та дрова і спалювати. В одній такій печі за раз знищували до 2000 жертв. Двічі на тиждень нацисти привозили до Бабиного Яру на страту в'язнів із тюрми СД і спалювали їхні тіла. Всі ці роботи проводилися в режимі цілковитої таємності: територія була оголошена забороненою зоною, обгороджена й засаджена деревами, але сморід і дим розносилися по Києву далеко за межами урочища.

До кінця вересня майже всіх розстріляних спалили, а в'язні заклали останню піч, як вони зрозуміли, для себе. У ніч на 29 вересня 1943 року вони вирвалися на волю, але врятуватися вдалося не більше як двом десяткам сміливців. Саме їхні свідчення згодом дали можливість відтворити історію знищення трупів у Бабиному Яру.

Штандартенфюрер Пауль Блобель, який керував стратами у Києві 1941 року, наглядав і за спаленням останків у 1943-му. Про це він свідчив на Нюрнберзькому процесі: "Під час мого візиту в серпні я спостерігав за спаленням тіл у загальній могилі під Києвом. Могила була близько 55 м завдожки, 3 м завширшки і 2,5 м завглибшки. Після того, як верхній шар був знятий, трупи облили горючим матеріалом і підпалили. Пройшло близько двох днів, поки могили згоріли до дна. Я особисто пересвідчився, що прогоріло все до самого дна. Після цього могила була засипана, і так майже всі сліди були заметені".

У жовтні 1943 року в Бабиному Яру німці ще розстріляли киян, які ухилилися від виконання наказу про повне виселення з міста. Останній розстріл відбувся 4 листопада 1943-го, а за два дні до Києва увійшла Червона армія.

Виконавці злочину. Охоронні й поліційні функції для забезпечення стабільності окупаційного режиму виконували охоронні дивізії Вермахту, структури поліції безпеки та СД і формування німецької і так званої "української допоміжної" поліції. Разом із Вермахтом у місті з'явилися представники айнзатцгрупи СД. Вони мали очищати армійські тили від "небезпечних елементів" і придушувати рух спротиву. "Відповідальною" за Київ була айнзатцгрупа С, зокрема, зондеркоманда 4а. Разом із ними прибув штаб головнокомандувача СС і поліції "Росія-Південь" та два батальйони поліцейського полку "Південь". Згодом у Києві з'явилася айнзатцкоманда 5. Саме ці підрозділи СС та поліції здійснювали масові розстріли євреїв у Бабиному Яру.

Жертви Бабиного Яру. Головними жертвами нацистів у Бабиному Яру стали євреї, які становили більш як половину страчених. Упродовж двох років німецької окупації тут розстрілювали й групи людей, і окремих осіб, які з тих чи інших причин вважалися ворогами нацистів.

Серед перших жертв - військовополонені. Їх розстрілювали вже наступного дня після вступу німців до Києва. У першу чергу євреїв та політкомісарів. У січні 1942 року нацисти стратили кілька десятків полонених моряків Дніпровської флотилії.

У Бабиному Яру загинуло щонайменше 150 ромів. Крім того, ромські табори було знищено на тодішніх околицях - у Святошині та на Березняках.

З середини жовтня 1941 року неподалік Кирилівської церкви почали страчувати пацієнтів психіатричної лікарні імені Павлова.

Репресій зазнали й українські націоналісти. Першочергово представники похідних груп. У вересні 1942 року почалися арешти серед учасників націоналістичного підпілля і тривали до останніх днів німецької окупації. З усіх українських земель найбільших жертв ОУН зазнала в Києві - не менше 600 осіб.

У жовтні 1941 року почалися арешти членів підпільних райкомів КП(б)У. Тільки до кінця 1941-го арештували понад 50 керівників залишеного в місті підпілля. Всього ж до кінця німецької окупації Києва загинуло близько 617 осіб.

Праведники Бабиного Яру

Порятунок євреїв у роки нацистської окупації Європи став предметом вивчення у Державі Ізраїль. Національний інститут пам'яті Катастрофи і Героїзму Яд Вашем 1963 року затвердив критерії для отримання почесного звання "Праведник народів світу". Праведниками визнаються неєвреї, які, ризикуючи життям, рятували євреїв під час Голокосту. Всіх, хто був причетний до порятунку, нагороджують медалями й дипломами, на їхню честь висаджують дерева на Алеї Праведників, їм призначають довічні пенсії.

У СРСР знищення євреїв під час Другої світової війни замовчувалося. Наслідком цього стало й те, що рятівники з цих територій (включно з УРСР) опинилися поза практиками вшанування. На момент розпаду Радянський Союз посідав 17-те місце серед країн, звідки походили Праведники народів світу. Активні пошуки жителів України - рятівників євреїв розпочалися лише з жовтня 1988 року, коли запрацювало Київське товариство єврейської культури та його перша структура - фонд "Пам'ять Бабиного Яру". Фонд спрямував зусилля на пошук праведників в Україні. У квітні 1989-го він затвердив звання Праведник Бабиного Яру і Праведник України. На 1 січня 2021 року відомі імена 2673 Праведників з України (4 місце серед країн, у яких встановлено факти порятунку).

Праведники - це цивільні беззбройні жителі окупованих територій. Серед них люди різних національностей - українці, росіяни, поляки, білоруси, татари, вірмени, греки й німці. Вшановуючи Праведників, мусимо пам'ятати, що їхні вчинки - не лише факти порятунку людей чи цілих сімей, а й ризик власним життям, життям рідних, включно з малолітніми дітьми або старими батьками.

Історії 190 праведників (у тому числі православного священника Олексія Глаголєва та його родини, котрі першими з українців отримали звання "Праведник народів світу") зібрано в Банку портретів, розробленому в межах проєкту "Українці-рятівники. Марафон історій". Мета цього проєкту Національного музею історії України у Другій світовій війні, Українського інституту вивчення Голокосту "Ткума" та Українського інституту національної пам'яті - зібрати на одному електронному ресурсі біографічні довідки, фото, документи, відео про українців, які під час Другої світової війни рятували євреїв, ромів та інших жертв нацизму.

Перелік матеріалів Українського інституту національної пам'яті щодо збереження пам'яті про Бабин Яр

Тема збереження та відновлення пам'яті щодо подій, пов'язаних із Голокостом і трагедією Бабиного Яру, зокрема, є важливою для політики історичної пам'яті України. Тому Українська держава та інститут надають великого значення належному увічненню пам'яті її жертв, рішуче засуджують прояви антисемітизму в українському суспільстві та докладають зусиль для вшанування українців, які рятували євреїв на території України під час Голокосту. Свідченням цього є ухвалення Кабінетом Міністрів України постанови "Деякі питання призначення і виплати довічних державних стипендій для громадян України, які рятували євреїв на території України під час Голокосту в роки Другої світової війни, та про визнання такими, що втратили чинність, постанов Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2016 р. № 139 і від 9 серпня 2017 р. № 568" від 8 вересня 2021 року № 935, робота над Концепцією комплексного розвитку (меморіалізації) Бабиного Яру, щорічне проведення відповідних жалобних і популяризаціних заходів.

Важливим тематичним інформаційним ресурсом інституту та Громадського комітету "Бабин Яр" є веб-сторінка "Бабин Яр: людина, влада, історія". Ресурс містить архівні документи, кінохроніку, наукові статті, присвячені історії Бабиного Яру від кінця XVIII до початку ХХІ століття.

Окремо пропонуємо матеріали інтерактивної виставки "Бабин Яр: пам'ять на тлі історії". Виставка має українську та англійську версії, супроводжується відеоекскурсією українською. Крім того, вчителям буде корисно ознайомитися з інтерактивною версією збірника навчально-методичних розробок-занять на основі віртуальної виставки "Бабин Яр: пам'ять на тлі історії" та документального фільму "Бабин Яр у пошуках пам'яті". Ресурс розроблено Українським центром вивчення історії Голокосту та інститутом.

Допоміжну роль можуть відіграти матеріали виставки "Українська Друга світова", зокрема, її стенди "Голокост. Бабин Яр та "остаточне розв'язання єврейського питання" та "Українці - Праведники Народів Світу".

Спільно з Національним історико-меморіальним заповідником "Бабин Яр" та Посольством Ізраїлю в Україні Український інститут національної пам'яті встановив у Бабиному Яру інформаційно-навігаційні стенди івритом, українською, англійською мовами. Стенди містять мапу території заповідника з позначеними на ній пам'ятниками та пам'ятними знаками й розповідають про трагедію Бабиного Яру, сам заповідник та сучасну меморіалізацію жертв Бабиного Яру в Україні.
Над матеріалами працювали фахівці Українського інституту національної пам'яті Володимир Тиліщак, Олена Охрімчук, Вікторія Яременко, Ганна Байкєніч, Вікторія Скуба

# data[].attributes.attachment_link.title
Трагедія Бабиного Яру

# data[].attributes.attachment_link.description
Бабин Яр - місце пам'яті та некрополь близько 100 тисяч цивільних громадян і військовополонених, розстріляних нацистами у 1941-1943 роках. Серед них - євреї і роми, червоноармійці, комуністи, підпільники Організації українських націоналістів, в'язні Сирецького концтабору, "саботажники", порушники комендантської години та навіть пацієнти психіатричної лікарні імені Павлова.

# data[].attributes.location_name
Лавочне, Львівська область, Україна

# data[].attributes.headline
Останній звільнений від нацистів населений пункт в Україні

# data[].attributes.subject
Останній звільнений від нацистів населений пункт в Україні

# data[].attributes.body
8 жовтня 1944 р. від ворога було звільнено останній населений пункт УРСР у її довоєнних межах — село Лавочне Дрогобицької області.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
28 жовтня Україна відзначає 71-у річницю звільнення від військ Третього рейху.

У цей день у 1944 році було остаточно вигнано війська нацистської Німеччини та її союзників під час Другої світової війни за межі сучасної території України.

Офіційно свято було закріплене указом президента Віктора Ющенка від 20 жовтня 2009 року "з метою всенародного відзначення визволення України від фашистських загарбників, вшанування героїчного подвигу і жертовності Українського народу у Другій світовій війні".

8 жовтня 1944 від нацистів звільнили останній населений пункт Радянської України у її довоєнних межах, село Лавочне Дрогобицької області. Закарпатську Україну, приєднану після Другої Світової, 4-ий Український фронт очистив від Верхмахту 28 жовтня 1944.

У цей день керівництво держави візьме участь у заходах до Дня визволення України.

hromadske.tv
/Фото: Dmitri Baltermants/The Dmitri Baltermants Collection

# data[].attributes.attachment_link.title
71 рік тому Україну звільнили від нацистської окупації

# data[].attributes.attachment_link.description
28 жовтня Україна відзначає 71-у річницю звільнення від військ Третього рейху. У цей день у 1944 році було остаточно вигнано війська нацистської Німеччини та її союзників під час Другої світової війни за межі сучасної території України.

# data[].attributes.location_name
Півнівка, Луганська область, Україна

# data[].attributes.headline
Перший звільнений від нацистів населений пункт в Україні

# data[].attributes.subject
Перший звільнений від нацистів населений пункт в Україні

# data[].attributes.body
18 грудня 1942 р. був звільнений перший населений пункт української території - с. Півнівка Міловського району Луганської обл.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сьогодні 18 грудня розпочалося звільнення України від німецьких окупантів (1942)

Взяттям Червоною армією села Півнівка в Луганській області розпочалося звільнення України від фашистських окупантів (72 роки тому).

Ще 16 грудня 1942 року сили Воронезького та Південно-Західного фронту розпочали наступ на правобережжя Дону. Вони зуміли розбити восьму італійську і третю румунську армії.

Одразу після цього частини Першої гвардійської армії Південно-Західного фронту на чолі з генералом Василем Кузнецовим звільнили перший населений пункт на українських землях.

В цей же день радянським військам вдалося звільнити ще кілька сіл Міловського району Луганської області.

Після перемоги СРСР у битві під Сталінградом розпочався активний наступ Червоної армії по всій лінії фронту від Кавказу до Воронежу.

14 лютого від фашистів був звільнений Луганськ, 16 лютого - Харків.

Проте ініціатива знову перейшла до рук німців, а 16 березня Харків окупували повторно.

Можливість успішного наступу в радянських військ з'явилася тільки після перемоги у битві на Курській дузі 23 серпня 1943 року.

У цей же день вдруге був звільнений Харків, а 8 вересня окупанти покинули Донецьк.

28 жовтня 1944 року останні українські землі на Закарпатті були звільнені від фашистів.

Загалом операція зі звільнення України від окупаційного режиму тривала 680 днів і стала одним з основних етапів перемоги Червоної армії у Великій Вітчизняній Війні.

# data[].attributes.attachment_link.title
Доброго ранку, Менщино! Трішки історії

# data[].attributes.attachment_link.description
Сьогодні 18 грудня розпочалося звільнення України від німецьких окупантів (1942) Взяттям Червоною армією села Півнівка в Луганській області розпочалося звільнення України від фашистських окупантів (72 роки тому). Ще 16 грудня 1942 року сили Воронезького та Південно-Західного фронту розпочали наступ на правобережжя Дону. Вони зуміли розбити восьму італійську і третю румунську армії.

# data[].attributes.location_name
Рівне, Рівненська область, Україна

# data[].attributes.headline
Центр рейхскомісаріату "Україна"

# data[].attributes.subject
Центр рейхскомісаріату "Україна"

# data[].attributes.body
Райхскомісаріат Україна утворено за наказом А. Гітлера 20 серпня 1941 року. Райхскомісаром України в тому ж наказі фюрер призначив гауляйтера і верховного президента Східної Пруссії Е. Коха, а центром райхскомісаріату визначив місто Рівне.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
75 років минуло з того часу, коли після трьох неймовірно важких років німецько-фашистської окупації була звільнена наша область. За окупаційний період багато втрат зазнали люди та господарство Рівненщини. Однак життя продовжувалося. Яким воно було, як розвивалася господарство, які підприємства працювали в Рівному за німців розповідають документи Державного архіву Рівненської області.
22 червня 1941 року мирне життя країни було перерване віроломним нападом Німеччини. Зранку 28 червня в м. Рівне з'явилися перші ворожі мотоциклісти, а вже у липні нацисти окупували майже всю територію нашого краю. Із захопленням с. Зарічне 9 серпня 1941 року завершилась повна окупація Рівненської області, яка тривала до весни 1944 року.

У серпні 1941 року Гітлер визначив адміністративний поділ окупованих українських земель. Більшість території, в тому числі і Рівненщина, ввійшла до рейхскомісаріату "Україна", центром якого стало місто Рівне. Рейхскомісаром "України" Гітлер призначив гауляйтера Східної Пруссії Еріха Коха.

У перші місяці війни німці намагалися ніби обережно поводитися з українським населенням. Вони погоджувались на існування підпорядкованих їм українських органів. Так, у Рівному, в липні 1941 року була створена міська управа на чолі з Полікарпом Бульбою. Головним завданням міської управи було забезпечення мешканців продуктами харчування, помешканнями, прибирання будівель зруйнованих внаслідок бомбардувань міста та боїв за нього. В підпорядкуванні міської управи працювало 4 цегельні по вул. Німецька (Соборна), 426; фабрика содової води по вул. Гарбарська (Княгиницького), 7 та броварня по вул. Німецька, 213.

Броварня, яка розташовувалась в приміщенні сучасної фірми "Рівень", розпочала свою роботу з 30 червня 1941 року і першу продукцію почала випускати 11 липня 1941 року. Завод випускав пиво, дріжджі, солодку воду та спирт сирець. Броварня мала механічний, пивний, дріжджовий, лимонадний, господарський цехи, а також лабораторію, охорону та контору, в яких працювало від 130 до 150 людей. У підпорядкуванні міської управи були також і електростанція (відновила свою роботу 1 липня 1941 року), водогін і каналізація (відновили роботу у жовтні 1941 року), дві лазні, два готелі, їдальня суспільної опіки, трикотажна майстерня-школа та деякі інші.

Завдяки сприянню міської ради у місті працювало 9 пекарень, які випікали щоденно 8100 кг. хліба на 37 000 населення (1кг. на 5 осіб). В місті було відкрито 19 споживчих крамниць, 5 м'ясних, магазин канцтоварів, крамницю, де продавалися овочі і риба та 1 їдальню. В м'ясних крамницях видавали м'ясо по картках - 400 грам на особу щомісячно.

В серпні 1941 року в Рівному відновив роботу Центросоюз (щось на зразок теперішньої споживспілки). Після відновлення кооперативної сітки Рівненської області, крім торгівельних операцій, Управа Центросоюзу звернула особливу увагу на дрібну місцеву промисловість. Спадщина, яка залишилась після бомбардування та запеклих боїв, вимагала від керівництва та працівників Управи і Промислового відділу Центросоюзу великих зусиль, щоб відновити найнеобхідніше. В наслідок цієї праці відновили свою роботу такі фабрики: фабрики макаронів по вул. Шкільній, 13 та по вул. Легіонів (П Дорошенка), 28 (виробляли відповідно по 300 та 350 кг. макаронів за зміну); фабрика, яка виробляла кінські підкови, пательні, ножі, будівельні гаки, обігрівальні печі та окови для упряжі по вул. Обозовій (Герцена), 6; фабрика валянок по вул. Хмільній, 30 ( виробляла 1000 пар в місяць); фабрика по виготовленню гречаної і пшоняної крупи по вул. Пекарській ( Лісовської), 28 (виробляла 1000 кг. крупи в день); фабрика щіток та рогових гребенів по вул. Хмельницького (Пересопницька), 173 (виготовляла понад 100 шт. щіток і 200 шт. гребенів в день); механічна фабрика кави по вул. Хмельницького, 134; фабрика переробки овочів по вул. Хмільній, 46 тощо. Але зважаючи на кількість товарів і послуг, яких вимагали німецька армія і цивільне населення, цього було недостатньо.

Слід додати, що окрім фабрично-промислової діяльності працівники Центросоюзу в м. Рівне вели торговельні операції, займалися заготівлею сільськогосподарської продукції в першу чергу для німецької армії та населення м. Рівне.

Окрім вищенаведених промислових підприємств в м. Рівне працювали 6 аптек, обласна друкарня по вул. Німецька (Соборна), 83, рибне господарство гебітскомісаріату по вул. Хмельницького, 100, сушарня овочів по вул. Біла, 15, Рівненська районна споживча спілка по вул. Гандльова (Базарна), 2, казино Рейхскомісаріату для німецьких офіцерів, склад для забезпечення німецьких жінок по вул. Німецькій, 173, готель "Брістоль" по вул. Німецькій тощо.

Протягом серпня-вересня на окупованій території облаштувалася німецька цивільна адміністрація: обласні, окружні, міські управи, поліцейські, фінансові та інші органи.

15 вересня створюється Рівненський гебітскомісаріат (окружний комісаріат) на чолі з гебітскомісаром доктором Вернером Беєром. Це була перша інстанція цивільної німецької влади в нашому місті, яка вирішувала всі справи пов'язані з політичним, господарським і культурним життям області.

З приходом окупаційної влади життя в місті продовжувалося. Німці робили вигляд турботи про місцеве населення, а місцеве населення знаходило в собі сили для продовження життя.

Одним із прикладів такої турботи можна назвати відкриття 21 серпня 1941 року Рівненського обласного банку. Одним із завдань банку була організація на території області цілої мережі фінансових установ, які співпрацюючи із центральним відділенням зміцнювали господарське життя області. Завданнями Рівненського обласного банку були регулювання грошового обігу на території Рівненської області, приймання термінових та безтермінових вкладів, надання короткотермінових позик установам, торгівельно-промисловим підприємствам і приватним особам тощо. З 26 січня 1942 року його функції перебрав на себе Господарський банк (розташовувався по вул. СС (С. Петлюри), 3).

Найбільші промислові підприємства Рівненщини були передані під тимчасову юрисдикцію різних німецьких підприємців і фірм ("тройгандфервальтунг") та створено мережу монополістичних торгових фірм, яким належала заготівля продуктів для потреб Німеччини і розподіл споживчих товарів для частини працюючого населення Рейхскомісаріату Україна.

Разом з німецькою владою на Рівненщину прийшли і німецькі підприємства. Це були будівельне акціонерне товариство "Агаг", будівельні підприємства Брокера, Гуммеля, Шітца Гебрідера, Фріца Бендера, Теодора Прейзингера, Вільгельма і Йосипа Юнге, Едварда Гарта, автогараж Едварда Неймана, перукарня Кароля Дангера, цукорня Івана Клінкера, німецька пекарня Краузе, німецька їдальня Гроссенфельдера, виробничі майстерні "Юнг" тощо. Були також підприємства, які обслуговували виключно військові об'єкти.

Всього в м. Рівне працювало 124 державних підприємства, 20 приватних німецьких підприємств та 14 підприємств міської управи по виробленню та наданню різноманітних товарів та послуг.

Якщо на початку війни німецька влада ще намагалась приховувати свої наміри , то вже згодом вони показали справжнє обличчя гітлерівського режиму.

Окупаційна влада здійснювала програму економічного пограбування краю. В руїнах лежало більшість промислових підприємств. 19 березня 1943 року Рівненський гебітскомісара Беєр видав наказ стосовно примусової праці "... Всі мешканці зайнятих східних територій підлягають згідно з їх працездатністю загальній обов'язковій праці. Ті, що супротивляться обов'язковій праці і ті, що стримуватимуть інших від її виконання, будуть покарані в'язницею. В легших випадках може наступити також призначення до табору примусових робіт..."

Німецька влада і командування окупаційними військами використовували місцеве населення на будівництві оборонних споруд. На оборонних роботах в м. Рівне щодня працювало 300 чоловік цивільного населення, переважно поляки і українці. Для них були створені каторжні умови роботи.

Органи влади одержали надзвичайні повноваження щодо окупованої території. Все в місті було проголошено власністю Німеччини. Було обмежено свободу пересування населення, встановлено комендантську годину. Про це засвідчує розпорядження ортскомендатури м. Рівне, в якому йдеться про те, що "від 10 вересня 1941 року встановлюються для цивільного населення слідуючі поліційні години: від 20-ї години до 5-ї години німецького часу. В тому часі забороняється цивільному населенню перебувати на вулицях міста. Хто порушить повище розпорядження буде заарештований і суворо покараний". Все в місті було проголошено власністю Німеччини, навіть люди рахувались арійського походження.

Жителі зобов'язані були зареєструватися за місцем проживання і їм, під загрозою смерті, заборонялось залишати ці місця. Рівняни повинні були працювати на примусових роботах - будівництві шляхів, знесенні зруйнованих будинків, військових укріплень. Негайній примусовій здачі органам окупаційної влади підлягали радіоприймачі, велосипеди, друкарські машинки, а також майно із залишених баз, складів, магазинів, помешкань. Запроваджувалося обов'язкове постачання сільгосппродукції, а забій худоби відбувався тільки з дозволу влади. Купити одяг можна було тільки після здачі поставок.Населенняплатило непомірні податки - зприбутку, на заробітню плату, шляховий. З метою суворої економії електроенергії не дозволялося з 16 до 23 години включати жодних моторів в промислових закладах, населенню заборонялося користування будь-якими електричними приладами.

Згідно з розпорядженням Рейхскомісара України від 20 лютого 1942 року все населення м. Рівне, для отримання харчових продуктів, поділялося на чотири групи. До основної (третьої) групи відносилися робітники, які щоденно працювали на окупаційну владу. "... Перш за все треба забезпечити тих, які працюють для німецьких інтересів, а потім їхніх членів родини. До тих слід залучити й членів родин таких осіб, які зобов'язалися до роботи в Німеччині...". Приділення до інших груп було можливим тільки після дозволу гебітскомісара. Існувала також і дитяча група до якої відносились діти до 14 років. В залежності від приналежності до групи видавалася і кількість продуктів першої необхідності на одну особу. Для прикладу наведемо максимальні норми виділення продуктів на особу, в грамах на тиждень.

Діти до 14 років та євреї отримували половину норм продуктів групи №1.

За 32 місяці окупації область зазнала величезних людських втрат і матеріальних збитків. За матеріалами розслідування Надзвичайної державної комісії злочинів гітлерівських загарбників у м. Рівне та Рівненській області, під керівництвом Василя Бегми, загальна сума завданих збитків становила понад три мільярди карбованців.

Масові репресії, розстріли, реквізиції, свавільне стягнення податків - таким був "новий порядок", запроваджений окупантами за планом підкорення народів Східної Європи "Ост". В грудні 1943 - березні 1944 рр., з вигнанням гітлерівців, над Рівненщиною вдруге пронеслися фронтові бої. Вона була суцільною кривавою раною, щедро зрошеною солдатською кров'ю, сльозами матерів, вдів та сиріт.
Ольга Червінська, головний спеціаліст відділу використання інформації документів Державного архіву Рівненської області

# data[].attributes.attachment_link.title
Рівненська обласна державна адміністрація - Як жили рівняни під час німецької окупації

# data[].attributes.attachment_link.description
75 років минуло з того часу, коли після трьох неймовірно важких років німецько-фашистської окупації була звільнена наша область. За окупаційний період багато втрат зазнали люди та господарство Рівненщини. Однак життя продовжувалося. Яким воно було, як розвивалася господарство, які підприємства працювали в Рівному за німців розповідають документи Державного архіву Рівненської області.

# data[].attributes.location_name
Криворіжсталь, вулиця Криворіжсталі, Кривий Ріг, Дніпропетровська область, Україна

# data[].attributes.headline
Криворіжсталь, вулиця Криворіжсталі, Кривий Ріг, Дніпропетровська область, Україна

# data[].attributes.subject
Криворіжсталь, вулиця Криворіжсталі, Кривий Ріг, Дніпропетровська область, Україна

# data[].attributes.body
Криворіжсталь - найбільше підприємство гірничо-металургійного комплексу України
Більше інформації за посиланням:
https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%90%D1%80%D1%81%D0%B5%D0%BB%D0%BE%D1%80%D0%9C%D1%96%D1%82%D1%82%D0%B0%D0%BB_%D0%9A%D1%80%D0%B8%D0%B2%D0%B8%D0%B9_%D0%A0%D1%96%D0%B3

# data[].attributes.attachment_link.title
Як продавали Криворіжсталь: найуспішніша приватизація в історії України

# data[].attributes.location_name
ПАТ, Запоріжсталь, Запоріжжя, Запорізька область, Україна

# data[].attributes.headline
ПАТ, Запоріжсталь, Запоріжжя, Запорізька область, Україна

# data[].attributes.subject
ПАТ, Запоріжсталь, Запоріжжя, Запорізька область, Україна

# data[].attributes.body
ПАТ «Запоріжсталь» — український металургійний комбінат у Запоріжжі. Є одним із найбільших металургійних підприємств Європи та входить до групи Метінвест.
Сайт Запоріжсталь:
https://www.zaporizhstal.com/

# data[].attributes.location_name
Азовсталь, Маріуполь, Донецька область, Україна

# data[].attributes.headline
Азовсталь, Маріуполь, Донецька область, Україна

# data[].attributes.subject
Азовсталь, Маріуполь, Донецька область, Україна

# data[].attributes.body
"Азовсталь" - це металургійний гігант, який має майже 100-річну історію і займає величезну територію на лівому березі річки Кальміус. Територія заводу затиснута між річкою з одного боку і берегом Азовського моря - з іншого. Завод має свій власний вантажний порт і розгалужену систему підземних комунікацій.
Азовсталь під час війни: https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%91%D0%BE%D1%97_%D0%B7%D0%B0_%D0%90%D0%B7%D0%BE%D0%B2%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%BB%D1%8C

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ПрАТ "Металургійний комбінат „Азовста́ль"" - зруйнований металургійний комбінат у Маріуполі. Український монополіст з випуску деяких видів металопрокату, підприємство з повним металургійним циклом. За рівнем валового доходу посідав третє місце серед металургійних підприємств України. Щорічно виробляв 6 млн т чавуну, 7 млн т сталі, 4,5 млн т прокату, 1,5 млн т агломерату.

Під час російсько-української війни, навесні 2022 року, територія "Азовсталі" оборонялася українськими військовими. На завершальній стадії оборони Маріуполя, 20 травня 2022 року, українські військові, виконавши бойове завдання, завершили оборону комбінату. В ході боїв "Азовсталь" було зруйновано.

Рішення про будівництво металургійного заводу "Азовсталь" у Маріуполі було прийняте 2 лютого 1930 року Президією ВРНГ СРСР. 7 листопада 1930 року відбулося закладення фундамента першої доменної печі. 12 серпня 1933 року вона видала свій перший чавун. У 1934 почала роботу друга доменна піч, 1935 року на "Азовсталі" стартувало сталеплавильне виробництво - запрацювала перша в СРСР 250-тонна хитна мартенівська піч. У травні 1939 року на "Азовсталі" було встановлено світовий рекорд з продуктивності доменної печі за добу - піч № 3 видала 1614 тонн чавуну.

Через початок німецько-радянської війни мартенівські та доменні печі "Азовсталі" зупинили. 8 жовтня закінчилася евакуація персоналу "Азовсталі". 7 вересня 1943 року, під час відступу, німецькі війська підірвали майже все устаткування на "Азовсталі". Проте вже 24 жовтня 1944 року запрацювала відбудована пароелектроповітродувна станція. Розпочала роботу киснева станція, що забезпечувала виробничі потреби не тільки "Азовсталі", але й інших підприємств Донбасу. В липні 1945 року відновила роботу одна доменна піч, а в листопаді відбудували та запустили мартенівську.

Після війни, в 1948 році, розпочалося будівництво нових прокатних цехів. У 1953 завод почав виробляти власний металургійний агломерат. "Азовсталь" став підприємством з повним металургійним циклом. На "Азовсталі" в 1954 році - вперше в СРСР - було освоєне виробництво залізничних рейок завдовжки 25 м. У наступні роки вводилося в експлуатацію нове устаткування, головним чином для виробництва залізничних рейок.

Друга черга розвитку комбінату почалася з введенням в експлуатацію товстолистового стану 3600 у 1973 році. 1977 року запустили киснево-конвертерний цех, 1981 року - електросталеплавильний. У серпні 1983 року "Азовсталь" відзначила 50 років. До того часу там було загалом виплавлено 145,5 млн тонн чавуну, 118,2 млн тонн сталі, 96,4 млн тонн прокату. У травні 1984 року завод "Азовсталь" набув статусу металургійного комбінату.

За незалежної України комбінат "Азовсталь" виробляв сертифіковану сталь, зокрема й корабельну, за передовими технологіями. Було відремонтовано низку устаткування та створено об'єкти природоохоронного призначення. У квітні 2003 року відбулося відкриття окремої азовстальської гілки газопроводу для стабільного забезпечення його роботи. З 2006 року "Азовсталь" входить до Групи Метінвест. До 2009 року було успішно освоєно виробництво понад 40 найменувань нових марок сталі. У 2011 припинило діяльність мартенівське виробництво сталі та було встановлено рекорд добового виробництва чавуну (15,5 тис. тонн).

Після вторгнення Росії на Донбас у 2014 році генеральний директор "Азовсталі" прийняв рішення відновити усі бомбосховища на території комбінату, забезпечити їх сухпайками, водою та рештою необхідного для тривалої оборони.

Після 24 лютого 2022 року було ухвалене рішення відкрити прохідні комбінату, щоб забезпечити вільний доступ цивільних у бомбосховища.

У ході боїв за Маріуполь 19 квітня 2022 року російські війська почали штурмували підприємство. Українські війська зайняли кругову оборону комбінату. Металургійний комбінат було практично повністю зруйновано російськими авіанальотами під час боїв.

4 травня російські війська прорвалися на територію комбінату. З 1 по 7 травня Україна та Росія за підтримки ООН домовилися про евакуацію цивільних, які ховались у бомбосховищах "Азовсталі". На процедуру екстракції військових-захисників "Азовсталі" окупанти не погодилися.

Гурт "Kalush Orchestra", який представляв Україну на " Євробаченні-2022 ", після виступу звернувся зі сцени із закликом врятувати захисників Маріуполя із "Азовсталі". Це посприяло різкому підвищенню інтересу до "Азовсталі" по світу.

Уночі з 16 на 17 травня частину захисників "Азовсталі" було евакуйовано на окуповані РФ території по гуманітарному коридору, для подальшої доставки на підконтрольну українській владі територію. Утримання "Азовсталі" до цього терміну забезпечило Україні час на формування резервів, перегрупування сил та отримання допомоги від партнерів. Командування полку "Азов" залишилося на території комбінату. 20 травня 2022 року, командування захисників "Азовсталі" покинуло комбінат. 108 з них Україна повернула з російського полону 21 вересня 2022 року в обмін на Віктора Медведчука.

27 червня 2022 року Генеральний директор зруйнованого російськими окупантами металургійного комбінату "Азовсталь" Енвер Цкітішвілі повідомив, що після війни "Метінвест" планує відновити завод, і вже призначена робоча група, яка працює над проєктом нової "Азовсталі":

"Це буде сучасний і безпечний для навколишнього середовища металургійний комплекс", - повідомив Енвер Цкітішвілі.

Також Енвер Цкітішвілі зазначив, що відновити як завод "Азовсталь", так і "завод Ілліча" Росія попри свої обіцянки ніяк не зможе.

"Азовсталь" був монополістом за випуском кількох видів металопрокату, підприємство з повним металургійним циклом. МК "Азовсталь" входить до Групи Метінвест, яка здійснює стратегію вагомого управління гірничо-металургійним бізнесом Групи СКМ. МК "Азовсталь" - сучасне технологічне підприємство, що виробляє широкий спектр металопродукції, яка займала передові позиції як на внутрішньому, так і на зовнішніх ринках, одна з найбільш стабільних компаній на європейському ринку металу. Комбінат має стратегічне значення для економіки України.

Комбінат - єдиний в Україні виробник високоякісного товстолистового прокату завтовшки від 6 до 200 мм і завширшки 1500-3200 мм для суднобудування, енергетичного і спеціального машинобудування, мостобудування, виготовлення труб великого діаметра для магістральних газо- і нафтопроводів північного виконання, глибоководних споруд. МК "Азовсталь", єдиний в Україні, виробляє залізничні рейки різних типів і призначень, великий сортовий і фасонний профіль, рейкові скріплення, помольні кулі.

Продукцію комбінату експортували в понад 30 країн. Якість продукції підтверджують сертифікати класифікаційних товариств: Регістри Ллойда ( Британія, Німеччина), Американське бюро судноплавства, Американський інститут нафти, Німецький сертифікаційний центр ТЦУ тощо. Комбінат має призи "Золотий Меркурій" (1998; за високу якість продукції) та "Кришталева башта" (2000; за інвестиційну політику).

Азовсталь є власністю донецької фінансово-економічної групи System Capital Management ( Ринат Ахметов). 2005 року відбулося злиття комбінату з маріупольським коксохімічним заводом "Маркохім".

Кіпрська Barlenco Ltd., афілійована з компаніями Metinvest B.V., Metinvest International SA і ТОВ "Метінвест холдинг", яким сумарно належить домінантний контрольний пакет в 96,77401 % акцій ПАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" (Маріуполь, Донецька обл.), оголосила про намір скористатися правом на примусовий викуп акцій у міноритаріїв.

Заготовки для подальшого перероблення

квадратна гарячекатана для подальшого перероблення;

прямокутна безперервнолита (сляби).

Прокат листовий

сертифікований класифікаційними товариствами;

виготовлений за зарубіжними стандартами;

для електрозварних труб;

для суднобудування;

для котлів і посудин, що працюють під тиском;

підвищеної міцності;

з конструкційної якісної сталі;

звичайної якості;

для мостобудування.

Прокат сортовий і фасонний

сталь кругла гарячовальцьована для стрижнів млинів;

рейки залізничні;

рейкові скріплення;

профілі спеціального призначення для кріплення гірничих виробок, будівництва, машинобудування;

кулі помельні.

Продукція з металургійних шлаків
продукція із доменного, мартенівського та конвертерного шлаків.

У 2021 році загальне виробництво металевого прокату склало 4,1 млн тонн за рік, сталі - 4,34 млн тонн, чавуну - 3,8 млн тонн.

Компанія мала в розпорядженні офіси в 11 країнах, представництва діють у Стамбулі (Туреччина), Бейруті (Ліван), Пекіні та Шанхаї (Китай), Мілані (Італія), Санто-Домінго (Домініканська республіка), Белграді (Сербія), Тегерані (Іран), Вільнюсі (Литва), Хартумі (Судан), Ашгабаті ( Туркменістан), Сінгапурі. Штаб-квартира компанії знаходиться в Донецьку.

аглодоменний комплекс (аглофабрика, доменний цех з 5 печами)

конвертерний цех

товстолистовий цех (зі станом 3600)

рейкобалочний цех

великосортний цех

кулепрокатні цехи

допоможні служби

Чисельність персоналу - 10659 осіб.

Станом на 22 лютого 2011 року Азовсталь входив до десяти об'єктів, які є найбільшими забруднювачами навколишнього природного середовища в Україні.

У 2018 р. МК "Азовсталь" інвестував 0,5 млрд грн у модернізацію систем екологічного захисту і охолодження доменної печі № 4.

У червні 2019 р Азовсталь зупинила доменну піч № 6 для проведення капітального ремонту. Піч буде обладнана установкою вдування ПВП і установкою гранулювання шлаку. В результаті проєкту буде підвищена енергоефективність печі, а викиди пилу будуть знижені на 55 %.

# data[].attributes.attachment_link.title
Азовсталь - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
ПрАТ "Металургійний комбінат „Азовста́ль"" - зруйнований металургійний комбінат у Маріуполі. Український монополіст з випуску деяких видів металопрокату, підприємство з повним металургійним циклом. За рівнем валового доходу посідав третє місце серед металургійних підприємств України. Щорічно виробляв 6 млн т чавуну, 7 млн т сталі, 4,5 млн т прокату, 1,5 млн т агломерату.

# data[].attributes.location_name
Приватне акціонерне товариство "Новокраматорський машинобудівний завод", вулиця Олекси Тихого, Краматорськ, Донецька область, Україна

# data[].attributes.headline
Приватне акціонерне товариство "Новокраматорський машинобудівний завод", вулиця Олекси Тихого, Краматорськ, Донецька область, Україна

# data[].attributes.subject
Приватне акціонерне товариство "Новокраматорський машинобудівний завод", вулиця Олекси Тихого, Краматорськ, Донецька область, Україна

# data[].attributes.body
Почитати про Новокраматорський машинобудівний завод можна за посиланням: https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%9D%D0%BE%D0%B2%D0%BE%D0%BA%D1%80%D0%B0%D0%BC%D0%B0%D1%82%D0%BE%D1%80%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D0%BC%D0%B0%D1%88%D0%B8%D0%BD%D0%BE%D0%B1%D1%83%D0%B4%D1%96%D0%B2%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D0%B7%D0%B0%D0%B2%D0%BE%D0%B4

# data[].attributes.location_name
Харківський тракторний завод, проспект Героїв Харкова, Харків, Харківська область, Україна

# data[].attributes.headline
Харківський тракторний завод, проспект Героїв Харкова, Харків, Харківська область, Україна

# data[].attributes.subject
Харківський тракторний завод, проспект Героїв Харкова, Харків, Харківська область, Україна

# data[].attributes.body
Харківський тракторний завод  — найбільше в Україні підприємство з виробництва уніфікованих гусеничних та колісних сільськогосподарських тракторів.
Міфи та легенди про ХТЗ: https://readniy-kraj.blogspot.com/2019/11/blog-post.html

# data[].attributes.location_name
Дніпровська ГЕС, ДніпроГЕС, Запоріжжя, Запорізька область, Україна

# data[].attributes.headline
Дніпровська ГЕС, ДніпроГЕС, Запоріжжя, Запорізька область, Україна

# data[].attributes.subject
Дніпровська ГЕС, ДніпроГЕС, Запоріжжя, Запорізька область, Україна

# data[].attributes.body
Дніпровська ГЕС знаходиться у місті Запоріжжя, є найбільшою гідроелектростанцією на річці Дніпро.
Цікаві факти про Дніпрогес можна знайти тут: https://tourist-ua.livejournal.com/35456.html

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дніпро́вська ГЕС, ДніпроГÉС - п'ятий ступінь нижчої частини каскаду гідроелектростанцій на річці Дніпро. Розташована у Дніпровському районі міста Запоріжжя. Утворює найстаріше на Дніпрі Дніпровське водосховище. У 1930-ті роки відома під назвою Дніпрельстан (скорочення від "Дніпровська електростанція").

Перші спроби проектування гідроелектростанції на дніпрових порогах зустрічається у постановах Ради Міністрів Української Держави за травень 1918 року:

Визнати, що шлюзування дніпрових порогів та використання водяної сили їх повинно бути в першу чергу яко питання найголовнішого державного значення". На обстеження, проєктування та початок шлюзування було виділено 8 млн карбованців[1].

Будівництво Дніпровської ГЕС розпочато 15 березня 1927 року, в рамках програми індустріалізації СРСР. Внаслідок підйому води після спорудження греблі було затоплено понад 50 населених пунктів.

Перший гідроагрегат ввели в експлуатацію 10 жовтня 1932 року, а вже 1939 року стали до ладу всі 9 гідроагрегатів станції загальною потужністю 560 тис. кВт. 8 турбін поставила американська компанія "Ньюпорт Ньюс" ( англ. Newport News Shipbuilding and Drydock Company (NNS), ще одна турбіна - копія американської, вироблена в Радянському Союзі. 5 генераторів поставлено американською компанією "General Electric", ще 4 аналогічні вироблено на Ленінградському заводі "Електросила".

Технічний нагляд за веденням будівництва здійснював полковник Г'ю Лінкольн Купер інженерного корпусу Сполучених Штатів. Він був головним інженером-консультантом проєкту на запрошення радянського уряду.

30 вересня 1934 року відкрита одноколійна лінія греблею ДніпроГЕС на правий берег, маршрут № 7. Напрямок руху трамвая здійснювався двосторонньо однією колією, вагон трамвая відповідно мав контролер машиніста по обидві сторони, водій переходив на зупинці (їх було тільки дві). Уздовж салону було дві лави з натурального дерева. Щогодини він відправлявся від Будинку громадських організацій (зараз це міський відділ поліції) до Механічного заводу. Працював трамвай з 06:00 ранку до 01:00 години ночі. Водіями здебільшого були чоловіки, а кондукторами - жінки. Спочатку останній нічний трамвай курсував тільки після завершення циркової програми в цирку-шапіто в парку Металургів.

17 вересня 1932 року за особливо видатну роботу на ДніпроГЕСі нагороджено орденами Трудового Червоного Прапора американські інженери-консультанти - Франк Фейфер, Вільгельм Меффі, Фрідріх Вінтер, Георг Біндер та інженери "General Electric" Чарльз Джон Томсон, Г'ю Купер.

17 липня 1933 року здійснено перший рейс з Києва до Херсона через ДніпроГЕС. Першим по цій дистанції, після ліквідації порогів, пройшов теплохід "В. Я. Чубар".

18 серпня 1941 року о 20:15 після отримання інформації про прорив німецьких військ в районі Запоріжжя греблю ДніпроГЕСу підірвано працівниками НКВС. Вибух на ДніпроГЕСі готували начальник відділу військово-інженерного управління штабу Південного фронту підполковник Олексій Петровський та представник Генерального штабу Червоної армії, начальник окремого науково-дослідного військово-інженерного інституту (Москва) воєнний інженер 1-го рангу Борис Єпов.. Вибух був підготовлений заздалегідь ще на початку серпня і постфактум схвалений Сталіним. Внаслідок вибуху 20 тонн толу (за іншими даними - амоналу) в греблі виникла пробоїна завдовжки 175,5 метрів (неушкодженими залишилися бики № 10 та № 21) та заввишки 21,2 м, через яку ринула вниз майже шестиметрова хвиля, спричинивши руйнування будинків у береговій зоні. Найбільше від раптової повені постраждали жителі низинного району міста - там були розташовані пристань, судноремонтний завод і склади. За спогадами очевидців, наслідки потопу тут були схожі на весняний паводок що підтопив вулиці, прилеглі до берегу Дніпра.

Дніпровська (Запорізька) ГЕС після підриву радянськими підривниками у 1941 році[12]

Про майбутній вибух чекістське командування підривників, що виконували спецзавдання, не повідомило ані місцеве населення, ані військове керівництво, тож виконавців вибуху радянська контррозвідка заарештувала, як ворожих диверсантів, проте після втручання керівництва випустила. Вибух призвів до руйнації машинного залу і припинення енергопостачання, внаслідок чого була паралізована діяльність промислових підприємств Запоріжжя.

Жертви серед червоноармійців та цивільного населення часто оцінюються цифрами від 20 тисяч до 80 -120 тисяч осіб, що однак не підтверджується жодними свідченнями та розслідуваннями. Навпаки, у документах 274-ї стрілецької дивізії згадується що після підриву підрозділи дивізії продовжували утримувати острів Хортиця (знаходиться за 1,5 кілометри від греблі нижче за течією), а в донесеннях 2-го кавалерійського корпусу 18-ї та 9-ї армій відзначається що вони "в цілому успішно переправилися на лівий берег Дніпра". Втрати німецької армії не відомі, але з огляду на те, що гребля була зруйнована при наближенні гітлерівців - можливо їх не було взагалі.

Деякі дослідники ставлять під сумнів число людських втрат, як не підтверджене документально, та вважають, що підрив греблі був хоч і вимушеним, але обґрунтованим кроком, оскільки боєздатність затоплених військ була низькою і вони потенційно не були здатними зупинити німецький наступ.

Після захоплення Запоріжжя вермахтом (через 46 діб після вибуху) німецькі будівельні частини відновили зруйновану частину греблі, а влітку 1942 року замість обладнання, виведеного з ладу, запрацювало нове - німецького виробництва.

Внаслідок руйнації греблі та технічних споруд гідроелектростанції енергопостачання Донбасу було суттєво порушено. Відповідальність за відновлення дільниці зруйнованої греблі завдовжки 175 м була покладена на організацію "Todt" за участю будівельного об'єднання концерна "Siemens" компанії "Philipp Holzmann AG".

Після завершення ремонтно-відновлювальних робіт 31 грудня 1942 року, вже у січні 1943 року було почато виробництво електроенергії при виробничій потужності до 42 МВт. Протяжність цієї монументальної споруди з усією греблею склала 3 км.

Після змін становища на фронті, ще задовго до початку свого відступу, німці почали готувати ДніпроГЕС до руйнування. У березні вони завезли перші 12 вагонів вибухівки та приступили до мінування греблі. Усього для руйнування ДніпроГЕСу гітлерівці підвезли понад 200 тонн вибухових речовин і десятки авіабомб. При цьому бомби укладалися безпосередньо в турбіни по п'ять штук в кожну. У військових мемуарах пишеться, що німці планували висадити в повітря всю греблю цілком, але була зруйнована лише частина.

У 1944 році розпочалося відновлення гідроелектростанції, і в березні 1947 року перший агрегат Дніпровської ГЕС було введено в експлуатацію. 31 серпня 1949 року - шостий агрегат. У 1950 р. став до ладу останній дев'ятий гідроагрегат відродженої електростанції.

22 квітня 1972 року розпочато будівництво другої черги Дніпровської ГЕС. 1974 року введено в експлуатацію перший гідроагрегат, а 1981 року - станція вийшла на повну потужність.

Перший етап

За роки експлуатації обладнання встановлене на Дніпровській ГЕС застаріло морально та фізично, в зв'язку з чим прийнято рішення про проведення першого етапу реконструкції в 1996 році. 1-й етап реконструкції проводився за рахунок кредитних коштів Світового Банку Реконструкції та Розвитку, гранту Швейцарського уряду та власних коштів.

В обсяг першого етапу реконструкції входили:

заміна гідротурбінного обладнання ГЕС-1 на шести агрегатах;

модернізація шести гідрогенераторів;

заміна застарілого обладнання відкритих розподільчих установок 150, 330 кВ на нове імпортне обладнання - вимикачі, роз'єднувачі, трансформатори струму, трансформатори напруги, обмежувачі перенапруги, підвісна ізоляція;

заміна застарілих систем збудження, управління та контролю новим закордонним обладнанням на дев'яти агрегатах.

Перший етап реконструкції дозволив збільшити наявну потужність Дніпровської ГЕС-1 на 42 МВт, збільшити ККД агрегатів на 3 % за рахунок чого забезпечив додатковий виробіток 100 млн кВт/годин електроенергії щорічно, підвищив керованість та надійність роботи обладнання ГЕС.

Другий етап

У 2007 році розпочато другий етап реконструкції, до якого входить заміна 97 одиниць електрообладнання (силові трансформатори, роз'єднувачі, елегазові вимикачі, трансформатори струму та інші).

Впроваджено нову систему управління "Овація".

Введена у промислову експлуатацію автоматизована система комерційного обліку електроенергії.

Замінено 43 одиниці гідромеханічного обладнання (затвори, сміттєзатримуючі решітки).

Проведена заміна п'яти гідротурбін ДГЕС-2 з переходом на робочі колеса поворотно-лопатевого типу, збільшенням потужності до 120 МВт і модернізація генераторів.

Введено в дослідну експлуатацію автоматизована система контролю безпеки ГТС.

Ведуться роботи по відновленню гідроізоляції гідротехнічних споруд ДГЕС.

В ході проведення тендеру по заміні 3-х агрегатів ГЕС-1 перемогла австрійська фірма "Andritz Hydro".

Роботи по реконструкції трьох агрегатів Дніпровської ГЕС-1 розпочаті у 2018 році.

Впродовж 2019 року на Дніпровській ГЕС тривала реконструкція гідроагрегатів № 2 та № 3, а на Дніпровській ГЕС-2 - реконструкція гідроагрегату № 16.

Роботи з технічного переоснащення ДніпроГЕС-1 проводить австрійсько-німецька компанія "ANDRITZ HYDRO", яка є одним з провідних світових постачальників електромеханічного обладнання для електростанцій. Станом на кінець року проведено обстеження проточних частин, виконано лікування бетону гідроагрегатів № 2, 3. Також триває відновлення облицювання водоводу, спіральної камери та відсмоктувальної труби гідроагрегату № 3. На монтажному майданчику завершується збирання корпусу статора гідрогенератора для гідроагрегату № 3. Реконструкція гідроагрегатів, яка має завершитись у 2020-2021 рр., дозволить збільшити встановлену потужність станції на 17 МВт.

Реконструкцію гідроагрегату № 16 на ДніпроГЕС-2 виконують вітчизняні заводи-виробники гідроенергетичного обладнання. На об'єкті завершено збирання статора в шахті гідроагрегату, а також завершується збирання ротора гідрогенератора та робочого колеса гідротурбіни. Роботи з реконструкції на ДніпроГЕС-2 фінішуватимуть наступного року. Як наслідок, встановлена потужність станції зросте на 7,5 МВт.

На ДніпроГЕС-2 виконано лікування бетону водоводів гідроагрегатів № 16, 17 та ін'єктування шпонок водоводів гідроагрегатів № 11, 14, що підвищить надійність експлуатації їх проточної частини.

Також упродовж поточного року виконано нетипові ремонти гідроагрегатів № 7 (часткова заміна обмотки статора) та № 18 (відновлення вертикальності лінії валу), які підвищили працездатність та надійність цих машин. Окрім того, на водозливній греблі замінено один основний затвор (у шостому прольоті) та виконано реконструкцію його закладних частин.

Реалізація проєкту II етапу реконструкції дозволило збільшити потужність станції на 85,2 МВт, при цьому сумарна потужність ДніпроГЕС складе 1610,6 МВт.

Влітку 2020 року на дорозі ДніпроГЕСУ була знайдена тріщина завдовжки близько 600 метрів. На ДніпроГЕС було введено обмеження для транспорту у вагу не більше, ніж в 3 тонни і швидкість не більше 40 км/год.

18 листопада 2021 року, під час наради в "Укргідроенерго", затверджена концепція реконструкції греблі Дніпровської ГЕС, в результаті якої планується роз'єднати зустрічні потоки транспорту, а також побудувати другий ярус шляхопроводу.

Щогодини в середньому в обидва боки греблею проїжджає 3600 автомобілів. У 1970-х роках, коли проїжджу частину було розширено до чотирьох смуг, пропускну здатність розраховували виходячи з потоку 750 автомобілів на годину. Зважаючи на величезний транспортний потік, греблю заплановано реконструювати з побудовою другого ярусу.

До травня 2022 року заплановано завершити проєкт реконструкції греблі Дніпровської ГЕС, після цього проведуть процедуру закупівлі та розпочнуться виконання робіт з реконструкції.

У 2023 році греблю Дніпровської ГЕС планується закрити для руху автотранспорту на капітальну реконструкцію.

У 2022 році у Запоріжжі планують розпочати масштабну реконструкцію Греблі Дніпрогес. В рамках проєкту, гребля буде двоярусною з кількома смугами на кожному.

Російсько-українська війна

Вранці 31 жовтня 2022 року російські загарбники завдали масованого ракетного удару по об'єктах критичної інфраструктури в Україні. Зокрема, було зафіксовано влучення ракети у електричну підстанцію Дніпровської ГЕС.

Будівникам Дніпровської ГЕС присвячені роман "Гарячі почуття" (1947) та драма "Дніпрові зорі" (1953) Якова Баша, роман "Нові береги" та збірка "Дніпрові саги. Новели Дніпрельстану" (1931) Гордія Коцюби. Також оборона ДніпроГЕС 1941 року згадується у романі "Людина і зброя" Олеся Гончара.

Підкорення Дніпра - будівництву Дніпровської ГЕС присвячені:

вірш Самуїла Яковича Маршака "Війна з Дніпром";

роман Федора Гладкова "Енергія";

Юрезанський В. Т. Підкорення річки. (Історія Дніпробуду). М .: Радянський письменник, 1946, 356 с. - 20 тис. екз. (Худож.-док. Роман).

Юрезанскій В. Т. Вогні на Дніпрі. Мал. П. Осовського М .: Детгиз, 1955, 447 с., - 30 тис. екз.

У 1927 року знятий маловідомий документальний фільм "Одинадцятий" всесвітньо відомим режисером та сценаристом Дзигом Вертовим (Давид Кауфман). Тривалий час про фільм було відомо лише вузькому колу людей, а в електронному вигляді він з'явився нещодавно. У фільмі є можливість побачити документальні кадри будівництва Дніпровської ГЕС.

Дніпровська ГЕС до 28 липня 2016 року

У квітні 2016 року напис "ДнепроГЭС имени В. И. Ленина", розташований на дамбі ДніпроГЕСу демонтовано в рамках декомунізації.

Дніпровська ГЕС з 29 липня 2016 року (після декомунізації)

29 липня 2016 року ДніпроГЕС остаточно декомунізували.

30 вересня 2016 року у Запоріжжі активісти планували розфарбувати в'їзд на ДніпроГЕС, його хочуть зробити максимально патріотичним. Варіанти того, як розфарбувати до Дня міста (14 жовтня 2016 року) перший бик ДніпроГЕС, виклали в соцмережі. Ініціатором проєкту став активіст-художник Денис Антюхов, який запропонував кілька варіантів перетворення ДніпроГЕСу. Варіанти оцінили по різному. Критикували герб Запоріжжя, який нібито так не можна зображувати або дивувалися навіщо ДніпроГЕС на ДніпроГЕСі. Однак, після критики в соціальних мережах, проєкт вирішили відкласти.

Відвідати Дніпровську ГЕС, або будь-яку іншу станцію у містах, де розташовані філії компанії Укргідроенерго, можна попередньо домовившись з керівництвом про дату, час та програму відвідин. Всі екскурсії для організованих груп школярів та студентів - безкоштовні!

Директор: Віктор Кучер

Адреса: 69096, Україна, Запорізька область, м. Запоріжжя, бульвар Вінтера, 1

Сайт: https://uhe.gov.ua/filiyi/dniprovska_hes [Архівовано 8 червня 2020 у Wayback Machine.]

1. Водний фонд України: Штучні водойми - водосховища і ставки: Довідник [Архівовано 11 грудня 2020 у Wayback Machine.] / За ред. В. К. Хільчевського, В. В. Гребеня - К.: Інтерпрес, 2014. - 164 с.

2. Першоджерело: Центральный архив Министерства обороны Российской Федерации. - Ф.228. - Оп.754. - Спр.60. - Арк.95 // див.: Андрій Ілларіонов: 75-я годовщина подрыва ДнепроГЭС [Архівовано 21 серпня 2016 у Wayback Machine.]. - "Ехо Москви", 20.08.2016

3. До 100 тисяч осіб загинули від підриву "ДніпроГЕСу" за наказом Сталіна. radiosvoboda.org. Архів оригіналу за 24 вересня 2015.

4. Ф. Пігідо-Правобережний. "Велика Вітчизняна війна". Спогади та роздуми очевидця - К. Смолоскип3, 2002

5. Румме А. В. Скажите людям правду // Социологические исследования - 1990 - № 9

6. Линников В. А. Подрыв ДнепроГЭСа в 41-м. О мифах и правде трагедии // Музейный вестник. - 2012. - № 12. - С. 226-231.

7. Гребля перед вибухом, судно та повозка на Дніпрі - яким ДніпроГЕС бачив німецький фотограф (фото). 061.ua. 19 лютого 2019.

8. Руссиянов И. Н. "Запорожцы" пишут... // В боях рождённая... / Литературная запись Е. А. Глущенко. - М. : Воениздат, 1982. - 252 с. - (Военные мемуары). - 100 000 екз. - ISBN 5-09-002630-0.

9. Константинова, Валерія (29.11.21). РЕКОНСТРУКЦІЯ ДНІПРОГЕСУ В ЗАПОРІЖЖІ: ЩО ПЛАНУЮТЬ ЗРОБИТИ.

10. У Запоріжжі розпочнеться масштабна реконструкція Дніпрогесу - zaporizhzhia.one (укр.). 8 лютого 2022. Архів оригіналу за 13 лютого 2022.

11. У мережі з'явився маловідомий фільм про будівництво запорізького Дніпровської ГЕС. uanews.zp.ua.

12. У Запоріжжі почали "декомунізувати" ДніпроГЕС : [арх. 22 квітня 2016] // Радіо Свобода. - 2016. - 19 квітня.

13. Від напису Ленін залишилися лише літери "НИНА". Гребля на деякий час називається "Днепрогес...НИНА : [арх. 26 березня 2019] // Запорожский Клуб новостей. - 2016. - 22 апреля.

14. В Запоріжжі остаточно декомунізували ДніпроГЕС (відео) : [арх. 16 серпня 2016] // zabor.zp.ua. - 2016. - 29 липня.

15. В Запорожье появится мурал на ДнепроГЭСе [Архівовано 3 жовтня 2016 у Wayback Machine.] // zabor.zp.ua, 2016-09-30

16. В Запорожье, после повальной критики, активисты решили не разрисовывать ДнепроГЭС [Архівовано 3 жовтня 2016 у Wayback Machine.] // zabor.zp.ua, 2016-10-01

Відео:

# data[].attributes.attachment_link.title
Дніпровська ГЕС - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Дніпро́вська ГЕС, ДніпроГÉС - п'ятий ступінь нижчої частини каскаду гідроелектростанцій на річці Дніпро. Розташована у Дніпровському районі міста Запоріжжя. Утворює найстаріше на Дніпрі Дніпровське водосховище. У 1930-ті роки відома під назвою Дніпрельстан (скорочення від "Дніпровська електростанція").