# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'assaig és una forma literària constituïda per les mediacions originals d'un autor sobre un assumpte més o menys profund, sense constituir un tractat.
L'estil de l'assaig adopta la forma de prosa literària, habitualment en tercera persona, sense estructura prefixada, que admet l'exposició i l'argumentació lògica, al costat de digressions lliures, en un escrit breu sense intenció de ser exhaustiu. De vegades conté una gran erudició, però aquesta no adopta la forma acadèmica de citacions textual amb notes a peu de pàgina.L'assaig és un escrit en prosa, no narratiu, que, d'una manera lliure i sense pretensions d'exhaustivitat, exposa la interpretació d'un individu sobre qualsevol tema o problema d'ordre filosòfic, històric, polític, social, literari, científic... De fet allò que el caracteritza és la voluntat de creació literària, la pretensió moralitzadora i la intenció d'aprofundir en el coneixement humà. La longitud de l'assaig oscil·la entre el llibre i l'article. A vegades l'autor recull en forma de llibre els articles assagístics que han anat publicant en diaris o revistes.Les formes que ha adoptat l'assaig a través del temps són molt diverses: la pura divagació, el diàleg, la dissertació sistematitzada, el diccionari, l'article, el manifest, el discurs, l'epístola o carta...Els autors d'assaigs exposen les seves idees recorrent als recursos propis del text argumentatiu, que consisteix a presentar una idea o hipòtesi, desenvolupar-la i finalment, extreure'n unes conclusions.Tipologia textual de l'assaig:a) l'exposició: és la presentació d'un tema qualsevol amb finalitat de donar-lo a conèixer i que el comprenguin altres persones.b) L'argumentació: consisteix a aportar raons que fonamentin o donin suport a idees o opinions sobre un tema determinat. El seu objectiu és convèncer o persuadir.§ Caràcter subjectiu§ No demostrable científicament. § Destinat a un públic ampli: divulgatiu ESQUEMA D'ANÀLISI D'UN ASSAIG

a) Lectura comprensiva.b) Lectura estètica.

a) Classe d'assaig: de caràcter personal o ideològic.b) Determinació del tema o complex temàtic.c) Formulació de la tesi o idea central.

a) Tipologia textual predominant: exposició, argumentació, narració...b) Estructuració del contingut: introducció, desenvolupament, conclusió.

ANÀLISI DEL LLENGUATGE

a) Registre lingüístic: científic, culte, estàndard, col·loquial...b) To: seriós, satíric, humorístic, irònic...c) Sintaxi: ampul·losa, sòbria, clara, obscura.d) Lèxic: tecnicismes, cultismes, neologismes, arcaismes, lèxic comú...

RECURSOS ESTILÍSTICS I LITERARIS

Determina la forma d'argumentar de Joan Fuster en aquest assaig:

¿Què seria de la nostra vida, del nostre viure quotidià i mediocre, si no ens podíem permetre el luxe de la vanitat? L'home és un animal fatu, l'únic -dins l'escala zoològica- que té la possibilitat de ser-ho. Tot ho fem per vanitat. La mateixa ambició, si es proposa un fi intel·ligible, és aquest: no el poder, la riquesa, ni la fama, ni el respecte, sinó el poder, la riquesa, la fama, el respecte, en la mesura que justifiquen la nostra presumpció. Cadascú en la seva òrbita i segons les seves forces, intenta procurar-se això: una vanitat satisfeta. Hi ha qui s'ho procura pel camí de la humilitat i tot. Es tracta de ser important: a l'oficina, a l'acadèmia, entre el veïnat, sobre el paper dels diaris, en les xafarderies de la gent. És la gran manera que ha trobat l'home -l'individu individualista- de passar l'estona agradablement. L'estona o -si voleu- la vida. Que tot és una mateixa cosa.

Joan Fuster: Diccionari per a ociosos (1964)

1.- Quina és la tesi o la idea central d'aquest assaig? Assenyala els arguments o les raons que l'autor aporta per defensar o sustentar la seva idea.

3.- Justifica per quina raó és aquest text, un assaig. Quins són els principals trets més característics d'aquest gènere.

4.- Dona un sinònim o explica el significat dels mots en negreta.

# data[].attributes.attachment_link.description
L'assaig és una forma literària constituïda per les mediacions originals d'un autor sobre un assumpte més o menys profund, sense constituir un tractat. L'estil de l'assaig adopta la forma de prosa literària, habitualment en tercera persona, sense estructura prefixada, que admet l'exposició i l'argumentació lògica, al costat de digressions lliures, en un escrit breu sense intenció de ser exhaustiu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aquesta web usa cookies pròpies i de tercers per a oferir una navegació més personalitzada. Si continua navegant, està acceptant l'ús de les cookies. Per a més informació consulte la Política de Cookies.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vista de La plasmació de la ironia en l'assaig periodístic de Joan F. Mira

# data[].attributes.attachment_link.description
Aquesta web usa cookies pròpies i de tercers per a oferir una navegació més personalitzada. Si continua navegant, està acceptant l'ús de les cookies. Per a més informació consulte la Política de Cookies.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Presentació

Malgrat que l'assaig és definit com a un "gènere en prosa, no narratiu, que aborda d'una manera lliure, no exaustiva i no especialitzada els problemes més diversos d'ordre filosòfic, històric, polític, literari, científic, etc.", la llibertat no pot estar exempta de mètode. D'una manera o altra, més o menys evident segons l'extensió o potser seguint una calculada estratègia expositiva, és fàcil trobar en els assajos de Joan Fuster un mètode d'anàlisi i un procediment expositiu molt pròxim a la dialèctica, que podem trobar ben representat a a l'article "Amor" del Diccionari per a ociosos. No endabades l'obra assagística de Joan Fuster ha estat llegida com una conversa permanent amb els seus lectors en què tota tesi troba arguments en sentit contrari i, de la contraposició, naix una conclusió que l'autor vol sempre provisional.

Llegir Fuster: el joc de les preguntes intercalades

Llegir Fuster és interrogar-lo i tot seguit qüestionar les seues afirmacions i seguir el raonament fins al final o potser continuar-lo per compte del lector, si vol, acabada la lectura de l'article. Si l'assaig, és per definició un gènere lliure, no hi hauria d'haver impediments per a afegir llenya al foc i continuar la indagació a gust de cadascú. Només així, des de la llibertat individual, es pot suplir l'acte presencial de la conversa i guanyar-ne tota o gairebé tota l'amenitat. Sabem que freqüentment Fuster comença els seus articles amb una frase o una idea sorprenent i fins i tot provocadora encaminada a somoure la consciència del lector. Repasse, per no anar gaire lluny, el mateix Diccionari:

"La frase -de Pascal- ha fet fortuna, i encara avui sol ser al·legada per subratllar laintervenció de l'atzar en el curs dels esdeveniments històrics. Si Cleopatra hagués tingut el nas una mica més llarg o una mica més curt, en efecte, el destí del món hauria estat un altre." (Atzar)

"Sospito que deu haver-hi hagut un canvi de "qualitat" en l'índole psicològica de l'avarícia." (Avarícia)

"No crec que tingués raó aquell respectable doctrinari antic, quan deia que no hi ha res tan agradable com contemplar la bellesa sense concupiscència." (Bellesa)

De la mateixa manera, "Amor" comença amb una crida d'atenció al lector:

"L'amor? Una invenció del segle XII!".

No es fàcil estar-hi d'acord a primera vista. Per tant, s'imposa la pregunta del lector:

-No hi havia "amor" abans del segle XII?

Si continuem la lectura, podem trobar afirmacions semblants a les quals Fuster agrairia una pregunta intercalada del lector com la que proposem:

"Però no tots els "amors" han estat idèntics."

-És evident que cadascú s'enamora d'una manera, però l'amor, no és un sentiment universal?

"Des d'aleshores fins avui, de més a més, l'"amor" s'ha escampat i ha arrelat també gràcies a la literatura."

-Voleu dir que la literatura, en una societat tradicionalment poc alfabetitzada, ha estat tan important per a la propagació de l'amor?

Proposta d'activitat

Llegiu l'article "Amor" i trobeu, subratlleu o copieu les afirmacions en què al vostre parer s'escau una pregunta a l'autor i formuleu-la. No us preocupeu de moment per les respostes, les analitzarem més endavant.

L'erudició, la lectura expansiva

Fuster no afirma gratuïtament, encara que ho puga semblar a primera vista. Al llarg de l'obra fusteriana, darrere de cada provocació hi ha un doll d'erudició que de vegades és presentat de manera volgudament informal per tal d'acostar el discurs a la conversacionalitat i al registre "no especialitzat" de l'assaig. Les múltiples referències a autors, obres i èpoques en el cas de l'article que comentem, permet una aproximació bastant atractiva a la història de la literatura.

Parlem, doncs, de "lectura expansiva" en referir-nos a la possibilitat d'identificar i de trobar notícies suficients dels noms adduïts a l'article mitjançant la consulta d'altres textos. Per a això, és molt recomanable l'ús de mètodes tradicionals com la visita a la biblioteca o de més nous com ara l'aprofitament dels recursos telemàtics. Sovint els centres escolars prohibeixen l'ús de telèfons mòbils dins les seues instal·lacions en evitació de possibles conflictes. Potser tenen raó, tanmateix, cada vegada hi ha més opinions que defensen un ús "educat" de les tecnologies. Els telèfons mòbils són una bona eina per a realitzar la tasca que proposem.

Proposta d'activitat

Llegiu el fragment que teniu a continuació i destaqueu totes les referències a autors, obres o personatges que hi trobeu. Tot seguit, aprofiteu els recursos de consulta de què disposeu per a trobar-ne una informació suficient per a entendre el sentit amb què Fuster usa aquestes referències i poseu en comú les vostres troballes. Tot seguit feu un petit diccionari enciclopèdic o una base de dades amb les informacions recollides. Amb elles, feu, a més, un quadre cronològic per segles i situeu-hi totes les entrades que hageu introduït a la base de dades, així tindreu un quadre de referències cronològiques que us pot ser útil en qualsevol moment.

"L'amor? Una invenció del segle XII!" La frase, promulgada, si no vaig errat, per un erudit ben respectable, podrà semblar un despropòsit. No ho és: gens. Ens situa davant el fenomen social i cultural de la poesia dels trobadors. És clar que sempre hi ha hagut "amor", una forma o altra d'"amor", lligant les parelles humanes; sempre o gairebé sempre ―d'ençà que l'home mereix el nom d'home. Sense sortir-nos de la tradició occidental, el Symposium de Plató i l' Ars amandi d'Ovidi prou que en donen fe amb una espessa magnificència literària. Però no tots els "amors" han estat idèntics. I no hi ha dubte, almenys, que això que nosaltres encara anomenem "amor" ―això que inspiraven Beatrice i Laura, Julieta i Desdèmona, i Margarita Gautier i Mimí- va ser desconegut per l'Antiguitat pagana. Com va ser desconegut, també, per la bàrbara Alta Edat Mitjana -i per l'Orient intricat. Aquest "amor" és una creació dels trobadors provençals, completada i polida pels poetes italians del dolce stil nuovo. Des d'aleshores fins avui, de més a més, l'"amor" s'ha escampat i ha arrelat també gràcies a la literatura. Així s'esdevé, de fet, en una mesura major del que ens pensem. L'home occidental, l'"europeu", i la dona, durant segles han estat fent l'amor, s'han enamorat, al dictat dels poetes: sense adonar-se'n, naturalment, i sense haver-los llegit. Parlem de l'"amor", i no de la simple i lliure fornicació, ni del matrimoni institucionalitzat, ni tan sols dels nexes afectuosos que aquestes relacions poden produir i normalment produeixen. Els vincles sexuals, la convivència familiar, l'afecte mutu, no són l'"amor". L'"amor", en tant que sentiment específic, com el veiem en la Vita nuova o en la Dame aux camélias, com l'experimenten els protagonistes actuals de les novel·les rosa o dels films acaramel·lats, com l'expressà el Petrarca i el dramatitzà Shakespeare, és tota una altra cosa.

Continueu la tasca en equip fins a completar la recerca en tot l'article i valoreu-ne l'experiència en un debat.

El procediment dialèctic

Com hem apuntat més amunt, podríem resumir el procediment dialèctic emprat per Fuster de la següent manera:

Punt de partida:
Una frase, un pensament una citació.

Primera argumentació:

Argumentació a favor (generalment)

Aportació de referències literàries, filosòfiques, històriques...

Resum, conclusió de l'argument

Connector adversatiu (explícit o implícit)

Contraargumentació

Aportació de referències literàries, filosòfiques, històriques...

Resum, conclusió de l'argument.

Primera conclusió (Les conclusions són sempre provisionals)

Aportació de noves dades per al debat.

Repetició del procediment anterior tantes voltes com calga

Proposta d'activitat

Comproveu el procediment exposat en el fragment analitzat que teniu a continuació

Punt de partida: "L'amor? Una invenció del segle XII!"

Argument a favor: La frase, promulgada, si no vaig errat, per un erudit ben respectable, podrà semblar un despropòsit. No ho és: gens. Ens situa davant el fenomen social i cultural de la poesia dels trobadors. no tots els "amors"han estat idèntics. No hi ha dubte, almenys, que això que nosaltres encara anomenem "amor" això que inspiraven Beatrice i Laura, Julieta i Desdèmona, i Margarita Gautier i Mimí- va ser desconegut per l'Antiguitat pagana. Com va ser desconegut, també, per la bàrbara Alta Edat Mitjana -i per l'Orient intricat.

Contraargument: PERÒ És clar que sempre hi ha hagut "amor", una forma o altra d'"amor", lligant les parelles humanes; sempre o gairebé sempre d'ençà que l'home mereix el nom d'home. Sense sortir-nos de la tradició occidental, el Symposium de Plató i l' Ars amandi d'Ovidi prou que en donen fe amb una espessa magnificència literària.

C onclusió provisional: Aquest "amor" és una creació dels trobadors provençals, completada i polida pels poetes italians del dolce stil nuovo

Noves dades per al debat: Des d'aleshores fins avui, de més a més, l'"amor" s'ha escampat i ha arrelat també gràcies a la literatura.

Trobeu els apartats anteriors en el fragment que va des de "Des d'aleshores fins avui, de més a més, l'"amor" s'ha escampat i ha arrelat també gràcies a la literatura" fins a "Les pel·lícules i les narracions "amoroses" constitueixen l'"educació sentimental" de la majoria dels joves actuals". Cal advertir que el patró d'exposició que hem exposat pot contenir variacions i fins i tot omissions d'algun dels apartats si l'autor el considera innecessari.

Segons Joan Fuster, allò que provoca un canvi decisiu en les relacions amoroses és el canvi del paper de la dona, quan, a partir de l'època dels trobadors té la possibilitat d'acceptar o de refusar l'amant. Per tal de comprovar la vigència del mètode expositiu analitzat, aplica l'esquema al fragment que va des de "La innovació eròtica dels trobadors descansa, abans que res, en un reajustament del lloc de la dona dins la societat" fins a "no hi ha dubte que la dona, des d'aquest nivell, i per a bé o per a mal, guanya la possibilitat de ser amant, de jugar un paper actiu ―feliç o infeliç, això és una altra qüestió― en la seva relació amb l'home."

Una vegada entès el procediment, completa la lectura de l'article aplicant-lo.

Activitat final

Per tal de veure clarament el procediment que hem analitzat, feu un esquema de tot l'article destacant els apartats argumentatius que hi trobeu.

Com a pràctica, apliqueu el joc de les preguntes intercalades, la lectura expansiva i l'anàlisi del mètode dialèctic fusterià als articles següents: "Llibertat", "Ordre" i "Quixotisme".

Us proposem que us divertiu: apliqueu el procediment que hem treballat als articles que vulgueu del Diccionari per a ociosos. Fins i tot podeu fer un treball cooperatiu repartint-vos-els i fent successives exposicions de les conclusions a què arribeu en cada cas. Tinguem en compte, però, que no sempre trobareu una aplicació exacta del que hem vist, tanmateix hem de reconèixer a l'autor la llibertat d'emprar el seu procediment "amb llibertat": completament, parcialment, fragmentàriament o com vulga. Però siga com siga, entendre'l suposa un alt percentatge d'aprehensió de Joan Fuster.

Finalment, trieu un tema i "assageu-vos": trobeu els arguments, contraposeu-los i arribeu a conclusions per més que siguen provisionals. Recordeu la definició d'"assaig".

# data[].attributes.attachment_link.title
L'assaig fusterià a partir de l'article "Amor" per Tomàs Llopis

# data[].attributes.attachment_link.description
Malgrat que l'assaig és definit com a un "gènere en prosa, no narratiu, que aborda d'una manera lliure, no exaustiva i no especialitzada els problemes més diversos d'ordre filosòfic, històric, polític, literari, científic, etc.", la llibertat no pot estar exempta de mètode.

# data[].attributes.attachment_link.description
L’any 2019, EL TEMPS va polsar l’opinió dels experts per tractar de dibuixar un possible cànon de la narrativa en català del segle XXI. I repetim ara la proposta vinculada a la poètica. Una quinzena de persones responen al repte escollint el que consideren les obres fonamentals d’aquestes dues dècad…

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Però tingueu present Convé no oblidar- No feu cas de les lleis. Bé: feu-ne cas, per evitar mals majors. que les lleis, sota qualsevol règim, sempre han estat dictades per "prohibir I si en trobeu alguna que sembla facilitar "llibertats", fixeu-vos-hi, perquè només ho sembla [anticipació a la contraargumentació] . Les "declaracions" són una altra cosa: són declaracions de "principis". I parlen de "drets": els drets de l'home i del ciutadà, per exemple. Us auguren i prometen tants "drets", que, si fos de veres, això seria la glòria celestial [contrast entre declaracions i lleis i insinuació possible que les declaracions poguern ser l'alternativa a les lleis] Però no: hi ha les lleis. Fins i tot -com en la vigent Constitució espanyola- parlen de "llibertats", però de seguida hi trobareu una clàusula precautòria en la qual ja us adverteixen que aquestes "llibertats" seran "regulades" després, d'una o d'altra manera. Amb la "regulació" corresponent advertireu de seguida que tot són "prohibicions" que la gent que té el poder aplicarà com li plaurà. ho. En la mesura que vivim -si hi vivim- en "llibertat", només és la mesura de "llibertat" que el poder ens atorga. .[Exemplificació] La mitologia de la "llibertat", tan estimada, és una fal·làcia. Tot s'ha de dir: kantianament, les "llibertats" no poden ser llibertats si no són respectuoses amb les altres "llibertats". D'acord. Però entre això i les lleis habituals hi ha una distància abismal. Cada llei que -cada dia- emana del poder, retalla una llibertat. Rarament la llibertat dels amos, però sempre la dels subalterns: la de les "classes subalternes ".[idees complementàries: el mite de la llibertat, impossible per la llei que discrimina a les classes baixes bàsicament] I que s'autoenganye qui vulga enganyar-se. I per això les lleis sempre han fet por. I per això, en el Codi Civil espanyol, hi ha una ratlla definitiva que diu: ''la ignorancia de la ley no excusa de su cumplimiento" ... Apa, a "cumplir la ley"! La llibertat, podem "llegir-la" en un poema de Paul Éluard... ...

Pàgina 118-119 Ser Joan Fuster. Bromera

(extret de Sagitari, Ed. Diputació de València, Sueca, 1995)

. Comprensió del text (3 punts) [Cal triar-ne 2, d'entre les qüestions c, d, e, f]

a) Descriu el tema i les parts bàsiques del text. 1 punt

TEMA: cal fugir tant com siga possible de fer cas de les lleis perquè restringeixen la llibertat dels més dèbils.

L'estructura està especificada al text. La introduducció està en la 1a línia i la conclusió des de "I que s'autoenganye el que vulga fins la fi del text"

La resta és el desenvolupament (observeu l'explicació a cadascú dels subapartats del desenvolupament)

b) Resumeix el contingut del text amb una extensió màxima de 10 línies. 1 punt

La llibertat és un mite impossible pel pes de la llei, la qual discrimina sobretot les classes socials més baixes i s'ha d'obeir fins i tot quan no se la coneix, així ho diu el codi civil i la constitució espanyola.
c) Identifica les veus del discurs. 0.5
Citacions del Codi Civil i al lusions a la Constitució espanyola(s'empren com exemples per justificar les seues afirmacions)
Concepció kantiana de la llibertat (actuen com a contrapunt per a afermar la seua opinió)
Cita de Paul Éluard (argument d'autoritat)

d) Assenyala i identifica les marques de modalització. 0.5

Pel que fa als díctics cal esmentar el Nosaltres global (jo+tu+ell), amb ell Fuster busca la complicitat i la proximimat amb el receptor per tal d'implicar-lo amb el discurs( present: vivim, podem ). L'al·lusió directa al receptor amb la 2a persona del plural (Imperatius i present de subjuntiu que prohibeix: feu, tingueu, trobeu...; pronom personal de 2a persona: fixeu-vos-hi a la línia 5 ).

També mecanismes d'ocultació de l'emissor, " que s'autoenganye qui vulga" (l.26-27)
Perífrasi (conve no oblidar-ho) També elements lèxics valoratius: prohibir, llibertats, glòria celestial, regulades, prohibicions, poder, atorga, tan estimada, fal·lacia... etc.(convé especificar la categoria de cadascú) Interjeccions: "apa!" Ironia: "glòria celestial"
Cometes que expressen un ús irònic i connotat de determinats mots: llibertats, prohibir, declaracions, principis, drets; també canvi de llengua "la ignorancia de la ley no excusa de su cumplimiento", "cumplir la ley".

e) Identifica la Tipologia textual especificant els trets corresponents que apareixen al discurs. 0.5

Tipologia textual argumentativa que demostra l'estructura que hem assenyalat, les marques de modalització esmentades anteriorment. La modalitat oracional exclamativa (l.30) i sobretot la finalitat d'orientar i guiar l'opinió del receptor, en concret Fuster vol que el lector reflexione sobre la seua llibertat en relació amb les lleis i el poder i que en desconfie i manifeste un cert grau d'insubmissió.
f) Comenta el Registre emprat i la varietat geogràfica tot especificant els trets corresponents que apareixen al discurs.
Registre estàndard donat el codi escrit i la finalitat del text. Com correspon a aquest registre hi ha poques variants dialectals, tot i així podem observar la desinència -e i -a del present de subjuntiu (s'autoenganye, vulga l.26) el que ens permet adscriure'l a la varietat occidental, en concret valencià.
Anàlisi lingüística del discurs (3 punts)
a) Indica la funció sintàctica i a quin element fan referència els pronoms febles subratllats. 1punt

però de seguida hi trobareu una clàusula precautòria en la qual ja us adverteixen que aquestes "llibertats" seran "regulades" després, d'una o d'altra manera
"en les lleis" complement circumstancial de lloc. "a vosaltres" complement indirecte.
"Convé no oblidar- ho. En la mesura que vivim -si hi vivim- en "llibertat" ; complement directe, remet a tot el que s'ha dit prèviament ("que tot són prohibicions...")

b) Indica la pronunciació dels elements subratllats. 0.5, cada resposta incorrecta descompta 0.1.

c) Especifica la categoria gramatical i funció dels que en negreta del text. 1punt

Línia 3: que pronom relatiu

d) Escriviu un sinònim dels mots destacats següents , d'acord amb el significat que prenen al text. 0.5 punts
Expressió i reflexió crítica (4 punts)
a) Valora la repercussió de l'assaig de Joan Fuster en el context de l'època (150 paraules) 2 punts.
Caldrà composar un text coherent sobre el tema tenint en compte allò treballat a classe
b) Explica on rau l'originalitat del text perquè es puga considerar assaig. (150 paraules) 2 punts.
L'originalitat del text l'haureu de trobar en el plantejament provocatiu, subversiu, concloent, escèptic, d'atac frontal a tot... en què Fuster embarca els lectors, parlant-los de tu i posant-se del seu costat enfront de la injustícia.

# data[].attributes.attachment_link.title
ASSAIG ( correcció autoavaluació ) - totapedrafaparetcampoamor

# data[].attributes.attachment_link.description
Però tingueu present Convé no obli­dar- No feu cas de les lleis. Bé: feu-ne cas, per evi­tar mals majors. que les lleis, sota qualsevol règim, sempre han estat dic­tades per "prohibir I si en trobeu alguna que sembla facilitar "llibertats", fixeu-vos-hi, perquè només ho sembla [anticipació a la contraargumentació] .

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
" El nus i la flor d'Enric Casasses, d'Antònia Vicenç i Els límits del Quim Porta de Josep Pedrals; els poemaris més citats en aquesta agosarada proposta de cànon poètic català del segle XXI"

Més poesia i menys policia
Anònim (grafit en una paret del carrer Provença. Barcelona, 2017)

Són molt pocs els llibres que he llegit i han quedat intactes, sense cap senyal de llapis. No afegir als llibres un rastre de la lectura és una prova d'indiferència -o d'estupor mut
Roberto Calasso (Florència, 1941)

Tan sols la poesia ens revela els plecs més ocults de la veritat
Jordi Solà i Coll (Barcelona, 1963)

El lector de debò sempre està llegint un llibre -o dos o tres o deu- i la novetat arriba com un destorb
Roberto Calasso (Florència, 1941)

Aprofitant la diada de Sant Jordi del 2019, la revista va publicar un article en el qual s'intentava dibuixar un possible cànon de la narrativa en català del segle XXI. La proposta va tenir una àmplia difusió i va generar un saludable debat.

Dos anys després, es repeteix una proposta semblant vinculada, ara, a la poesia. Una quinzena d'experts de reconegut prestigi responen al repte d'escollir les obres que consideren fonamentals en aquestes dues dècades (cinc obres i cinc poetes cadascú), malgrat les dificultats i la limitació que la tria comporta. Hi ha consens a remarcar que esbossar un cànon de la poesia recent encara és mes complicat que en la narrativa. Malgrat això, el repte permet focalitzar l'atenció sobre algunes obres i fer visibles propostes que potser quedarien amagades o descuidades, segons els promotors del projecte. I al lector també li permet veure un bon grapat de poemaris importants amb portes obertes a coneixences o recuperacions.

Amb aquest objectiu, els coordinadors de la idea varen recollir les opinions dels següents crítics literaris de renom: Pere Antoni Pons, Anna Ballbona, Manuel Ollé, Joan Todó, Lluïsa Julià, Xavier Serrahima, Jordi Llavina, Jaume Pons Alorda, Josep Massot, Francesc Calafat, Xavier Pla, Marina Espasa, Begonya Mezquita, David Castillo, Andreu Gomila, i Begonya Pozo.

Cal remarcar que les "obres completes", per exemple les de Narcís Comadira, Feliu Formosa, Lluís Solà o Carles Hac Mor, entre d'altres, són publicacions que per consens quedarien fora de la tria.

També cal senyalar que alguns experts comenten que si en lloc de llibres, s'hagués tractat de triar poemes, n'esmentarien d'excel·lents de Perejaume, Maria Cabrera, Carles Morell, etc.

En revisar els resultats obtinguts en l'enquesta es va observar que havien estat citats pels crítics literaris un total de 50 autors. I d'aquests, 16 (32%) ho havien estat més d'una vegada.

No queda especialment especificat en l'article que comentem, però si quantifiquem autors i poemaris, hi trobem, en ordre decreixent de citacions, que Enric Casasses, amb un mestratge i una influència literària indiscutibles, és l'autor més citat pels crítics (5 vegades). En segon lloc i amb quatre citacions hi ha Antònia Vicenç -la gran dama de la poesia i premi d'Honor de les Lletres Catalanes 2022-, juntament amb Josep Pedrals -tot un referent poètic de primera magnitud- i amb Blanca Llum Vidal, amb una significativa i creixent reputació literària. Amb tres citacions hi trobem Dolors Miquel, Teresa Pascual i Francesc Parcerisas. Amb dues citacions hi ha Màrius Sampere, Sebastià Alzamora, Ponç Pons, Josep Palacios, Víctor Sunyol, Gemma Gorga, Mireia Calafell, Anna Montero, i Melcior Mateu.

Si s'analitzen els poemaris citats, El nus i la flor (Edicions Poncianes, 2018) d'Enric Casasses és l'obra preferida pels crítics en aquest cànon poètic proposat, amb 4 citacions. El segueixen amb tres citacions (Editorial Moll, 2009) d'Antònia Vicenç i Els límits del Quim Porta (LaBreu, 2018) de Josep Pedrals. Amb dues citacions trobem (Quaderns Crema, 2006) de Ponç Pons, Ictiosaure (Edicions 62, 2019) de Dolors Miquel, Aquest amor que no és u de Blanca Llum Vidal, (Publicacions de la Universitat de València, 2009) de Josep Palacios, Rebel·lió de la sal (Edicions 62, 2018) de Teresa Pascual, Seixanta-un poemes (Quaderns Crema, 2014) de Francesc Parcerisas, Teranyines (Edicions 62, 2010) d'Anna Montero i Illes Lligades (LaBreu, 2014) de Melcior Mateu.

A la taula adjuntada al final de l'article podem veure el llistat complet d'autors i obres recomanades pels experts.

Cal remarcar però, que en aquesta tria teòrica hi manquen autors de vàlua literària contrastada com per exemple Joan Margarit, Olga Xirinacs, Marta Pessarrodona, Montserrat Abelló, David Jou, Gerard Vergés, Carles Hac Mor, Enric Sòria, Miquel Desclot, David Caño, Carles Duarte, Valentí Puig, Marc Granell, Josep Piera o Vicenç Llorca, entre d'altres.

Xavier Aliaga conclou que en aquest joc, en aquesta proposta provocadora d'assaig de cànon poètic català del segle XXI, aquesta mirada a l'excel·lència poètica més recent, les figures d'Enric Casasses, Antònia Vicenç, Josep Pedrals, i Blanca Llum Vidal són les que desperten més consens, no gaire lluny però, d'altres noms de prestigi com Dolors Miquel, Teresa Pascual i Francesc Parcerisas.
Referències bibliogràfiques

1. ALIAGA, Xavier. "Un assaig de cànon poètic del segle XXI". . Núm. 1923, 30 d'abril de 2021, pàg. 37-46.

2. ALIAGA, Xavier. "Una proposta de cànon narratiu català del segle XXI". . Núm. 1818, 16 d'abril de 2019, pàg. 47-55.

3. ARBOIX, Adrià. "Una proposta de cànon narratiu català del segle XXI", Emporion, 15 d'abril de 2020. http://emporion.org/una-proposta-de-canon-narratiu-catala-del-segle-xxi/

4. CASASSES, Enric. El nus. La flor. Quarta edició. Edicions poncianes. Barcelona, 2020.

5. VICENS, Antónia. . Jardins de Samarcanda (segona edició). Vic. Febrer de 2021.

6. PEDRALS, Josep. Els límits del Quim Porta. La Breu Edicions. Barcelona, 2018, 622 pàgines.

7. CALASSO Roberto. "Com ordenar una biblioteca". Nous Quaderns Anagrama. Barcelona, 2021.

Llistat d'autors citats i d'obres recomanades
- Màrius Sampere ( Barcelona, 1928-2018)
Les imminències (Proa, 2002)
Ens trobarem a fora (Proa, 2006)

- Pere Rovira (Vila-seca de Solcina, 1947)
Contra la mort (Proa, 2011)

- Sebastià Alzamora (Llucmajor, 1972)
La part visible (2009)
El benestar (Proa, 2003)

- Enric Casasses (Barcelona, 1951)
El nus i la flor (Edicions Poncianes, 2018) La manera més salvatge (Discmedi, 2006)

- Ramon Buixeda (Sant Julià de Vilatorta, 1981)
Les beceroles succesives (Edicions 62, 2020)

- Ponç Pons (Alaior, 1956)
Nura (Quaderns Crema, 2006) + 1

- Antònia Vicens (Santanyí, 1941)
Lovely (Editorial Moll, 2009, reeditat el 2019 per Cafè Central) Tots els cavalls (LaBreu edicions, 3 edició, 2018).

- Josep Pedrals (Narcelona, 1979)
Els límits del Quim Porta (LaBreu, 2018)
Escola italiana (Edicions 62, 2003)
Trilogia de Bolló+1

- Alba Camarasa (Guadassuar, 1987)
La farina que admeta (Germania, 2012)

- Alba Garcia Elena (Barcelona, 1970)
La saliva dels morts (Proa, 2018)

- Xènia Dyakonova (Sant Petersburg, 1985)
Dos viatges (Edicions del Buc, 2020)

- Blanca Llum Vidal (Barcelona, 1986)
Amor a la brega (Pagès Editors, 2018)
Punyetera flor (La Breu, 2015)
Aquest amor que no és u (Ultramarinos editorial, 2018)+1

- Maria Sevilla (Badalona, 1990)
Kalàixnikov (Mon de llibres, 2017)

- Josep Palacios (Sueca, 1938)
Un nU (Publicacions de la Universitat de València, 2009)+1

- Francesc Garriga i Barata (Sabadell, 1932-Sant Cugat del Vallès, 2015)
Cosmonauta (LaBreu, 2017)

- Núria Martínez-Vernis (Barelona, 1976)
Deix on dir (Empúries, 2013)

- Jaume Pont (Lleida, 1947)
Llibre de la frontera (Proa,2000)

- Antoni Vidal Ferrando (Santanyí, 1945)
Gebre als vidres (Meteora, 2012)

- Antoni Clapés (Sabadell, 1948)
L'arquitectura de la llum (Llibres del Segle, 2012)

- Laia Llobera (Barcelona, 1983)
Certesa de la llum (LaBreu 2014)

- Joan Duran i Ferrer (Sitges, 1978)
Nua cendra (Edicions 3i4, 2020)

- Abraham Mohino (Puig-reig, 1969)
Ànemos (Godall, 2018)

- Vicent Alonso (Godella, 1948)
En l'aspre vent del nou món (Jardins de Samarcanda, 2012)

- Lluís Calvo i Guardiola (Saragossa, 1963)
L'espai profund (Proa, 2020)

- Albert Roig (Tortosa, 1959)
Els ulls de la gossa (Edicions 62, 2021)

- Anna Montero (Logronyo, 1954)
Teranyines (Edicions 62, 2010)+1

- Narcís Comadira (Girona, 1942)
Llast (Empúries, 2007)

- Feliu Formosa (Sabadell, 1934)
Centre de gravetat (Meteora, 2006)

- Sebastià Perelló (Costitx, 1963)
Amb la maror (Lleonard Muntaner, 2017)

- Josep M. Fonalleras (Girona, 1959)
L'estiuejant (Vitel·la, 2020)

- Andreu Subirats (Tortosa, 1968)
L'ull entorn (LaBreu,2006)

- Maria Cabrera (Girona, 1983)
La ciutat cansada (Proa, 2016)

- Raquel Santanera (Manlleu. 1991)
De robots i màquines o un nou tractat d'alquímia (El Gall Editor, 2018)

- Marta Pérez i Sierra (Barcelona, 1957)
Escorcoll (Edicions del Buc, 2019)

- Salvador Jàfer (Ràfol de Salem, Vall d'Albaida, 1954)
El desert (Edicions 99, 2002)

- Antonina Canyelles (Palma, 1942)
Piercing (Lleonard Muntaner, 2005)

- Josep Porcar (Castelló de la Plana)
Llambreig (Tria Llibres, 2013)

-Melcior Mateu (Barcelona, 1971)
Illes lligades (LaBreu, 2014)+1

-Eudald Puig (Manlleu, 1948-Terrassa, 2013)
La vida entredita (Proa, 2006)

-Albert Balasch (Barcelona, 1971)
Reviure (Edicions 62, 2009)

-Carles Camps Mundó (Cervelló, 1948)
L'oració total (Proa, 2013)

-Isabel Garcia Canet (Pego, 1981)
L'os de la música (Bromera, 2010)

-Àngels Gregori (Oliva, 1985)
New York, Nabokov i Bicicletes (Bromera, 2010)

# data[].attributes.attachment_link.title
Una proposta de cànon poètic català del segle XXI

# data[].attributes.attachment_link.description
"El nus i la flor d'Enric Casasses, Lovely d'Antònia Vicenç i Els límits del Quim Porta de Josep Pedrals; els poemaris més citats en aquesta agosarada proposta de cànon poètic català del segle XXI"Més poesia i menys policiaAnònim (grafit en una pare

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Associació d'Escriptors en Llengua Catalana

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Organitzat per la Societat Catalana de Llengua i Literatura (filial de l'IEC), el cicle "Balanç crític de la literatura catalana actual" arriba a la darrera edició, dedicada a l'assaig. Després de les sessions sobre poesia (2016), narrativa (2018) i teatre (2020), aquesta jornada vol delimitar el marc teòric i desenvolupar els principals corrents que integren l'assaig en català del segle XXI, com també valorar-lo críticament des de diferents punts de vista i temàtiques. Com en les convocatòries anteriors, les actes d'aquesta jornada seran publicades en la col·lecció "Treballs de la Societat Catalana de Llengua i Literatura".

Consulta el programa complet i més informació

# data[].attributes.attachment_link.title
L'assaig en català al segle XXI, balanç crític

# data[].attributes.attachment_link.description
Organitzat per la Societat Catalana de Llengua i Literatura (filial de l'IEC), el cicle "Balanç crític de la literatura catalana actual" arriba a la darrera edició, dedicada a l'assaig.

# data[].attributes.attachment_link.title
El català al segle XXI. Un espai de trobada - Editorial Barcino

# data[].attributes.attachment_link.description
El català al segle XXI. Un espai de trobada de Editorial Barcino

# data[].attributes.attachment_link.description
Cercas o Vila-Matas reben atenció en català i castellà; no passa el mateix si l’autor escriu en català

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aquest web utilitza cookies pròpies i de tercers per millorar els nostres serveis mitjançant l'anàlisi dels seus hàbits de navegació. Podeu obtenir més informació aquí o canviar la configuració.

# data[].attributes.attachment_link.description
Aquest web utilitza cookies pròpies i de tercers per millorar els nostres serveis mitjançant l'anàlisi dels seus hàbits de navegació. Podeu obtenir més informació aquí o canviar la configuració.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Cafè Central i Adia Edicions han endegat una empresa conjunta, la col·lecció d'assaigs sobre poesia Ferida Oberta. Si més no, és interessant que algú es plantegi no només l'edició de poesia, sinó també l'edició i publicació, per al gran públic,...

# data[].attributes.attachment_link.description
Cafè Central i Adia Edicions han endegat una empresa conjunta, la col·lecció d'assaigs sobre poesia Ferida Oberta. Si més no, és interessant que algú es plantegi no només l'edició de poesia, sinó també l'edició i publicació, per al gran públic,...

# data[].attributes.attachment_link.description
Joan Fuster no deixa indiferent ningú. Uns el van intentar matar. D’altres han seguit el seu pensament. Però què el fa vigent encara? Per a respondre la incògnita, aquest documental fa un viatge pels episodis més reveladors de la vida de l’escriptor combinant testimonis que el van conéixer amb la mi…

# data[].attributes.attachment_link.title
Ortega i Gasset, el pensador més important en la història d’Espanya

# data[].attributes.attachment_link.description
José Ortega i Gasset és un dels filòsofs més transcendentals des del modernisme. Vine i coneix més de l’autor i la seva obra.

# data[].attributes.attachment_link.description
L'obra de Jorge Luis Borges continua paralitzant bona part dels seus lectors, que sovint ho deixen córrer per una barreja de respecte i por reverencial. David Viñas Piquer publica un assaig en què en dóna una visió atractiva i amena

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Assaig i país

Manuel Llanas (Universitat de Vic)

El fenomen s'observa a tot el món: en moments històrics crucials, tant d'expansió com de crisi, tots els pobles tendeixen a segregar literatura autojustificativa, destinada a explicar-se i, doncs, a comprendre's ells mateixos, o bé, de portes enfora, a proclamar la personalitat pròpia i distintiva. D'aquesta operació, doncs, se'n poden espigolar mostres arreu, sobretot d'ençà que, arran de la Revolució Francesa, es van constituir, en l'anomenat món occidental, els Estats nació tal com avui els coneixem. En el nostre cas, la confluència del romanticisme i la Renaixença va produir el primer gran gruix de reflexions contemporànies sobre la identitat i les aspiracions catalanes, tant a escala cultural com política i dins un procés constructiu de creixent recuperació de la consciència nacional. Per a trobar-ne un altre gruix equiparable cal esperar un episodi de signe radicalment oposat: el desenllaç de la guerra de 1936-1939 amb la subsegüent derrota de Catalunya. Sota el seu impacte, i sota l'impacte de les seves conseqüències, els assaigs sobre la realitat catalana es multipliquen, des de variats observatoris ideològics i sobretot a l'exili, perquè a l'interior la censura de la dictadura franquista no en permetia la difusió. Així, durant la dècada dels anys quaranta, alguns intel·lectuals, com Josep Trueta, van presentar visions idealitzades de la història de Catalunya en la línia tradicional i amb actitud militant; altres, més especulatius, com Ferrater Mora, van renunciar a les interpretacions històriques i van incidir en abstractes caracteritzacions psicològiques; altres, en fi, d'un sentit crític més esmolat, com Carles Cardó o Gaziel, van repensar la trajectòria de la Catalunya contemporània tot revisant els principis del catalanisme polític que li havien fet de suport teòric.

La publicació de Notícia de Catalunya (1954), de Jaume Vicens Vives, va obrir un altre front de debats i, de fet, una segona etapa en l'evolució dels assaigs d'aquest gènere, ni de bon tros tan lligada a la contingència de la guerra civil. Vicens capgirava interpretacions històriques tradicionals, i aquest seu llibre obria un feix fecund de reflexions sobre Catalunya que s'allarga fins ben entrats els anys seixanta i estimulava les anàlisis sobre els altres territoris dels Països Catalans.

L'òptica de l'exili

Josep Ferrater Mora (1912-1991), filòsof i assagista, va publicar la primera edició de Les formes de la vida catalana a Santiago de Xile, el 1944; el llibre s'emmarca en un moment en què, derrotada a la guerra, Catalunya patia una ruptura i una crisi profunda: "Així -declara en el pròleg-, la meva anàlisi de l'existència catalana pretén somoure-la en els instants que sembla oblidar la seva pròpia essència i abocar-se a tot el contrari del que podria justificar-la: en els instants que, trencada pel dolor la seva continuïtat, perd el seny i la mesura i manca d'ironia." I aquestes són les quatre categories o formes que Ferrater considera específiques dels catalans: la continuïtat, vinculada a l'estima pel treball i al foment de la iniciativa individual; el seny, vist com una síntesi entre raó i experiència; la mesura, antiromàntica i d'arrel mediterrània; i la ironia, instrument de combat contra el fanatisme i factor neutralitzador de les adversitats. En síntesi, l'anàlisi ferrateriana, falcada en les tesis de l'idealisme alemany sobre l'esperit de la nació, es troba pròxima a l'ideari noucentista. Lluny de discutibles caracteritzacions genèriques, en dos breus volums posteriors ( Reflexions sobre Catalunya, del 1955, i Catalanització de Catalunya, del 1960), Ferrater Mora es va orientar cap a aspectes més conjunturalment polítics de la realitat catalana; descartant el separatisme i negant la vigència dels nacionalismes, hi propugnava una intervenció catalana a Espanya i una estructura estatal federalista.

Publicat per primera vegada el 1946, en anglès i a Oxford, L'esperit de Catalunya, del metge Josep Trueta (1897-1977) inventaria "la contribució catalana al progrés d'allò que en diem civilització occidental". Més que d'un assaig, doncs, es tracta d'un panegíric històric flanquejat pels perfils biogràfics dels catalans més notoris de tots els temps.

Les dues tradicions. Història espiritual de les Espanyes, obra del canonge Carles Cardó (1884-1958), va aparèixer primer a París, i en francès, el 1946. D'una banda, interpreta històricament i psicològicament el contrast entre Castella i Catalunya, pobles de caràcter antagònic que, en comptes d'harmonitzar-se sàviament, s'han anat radicalitzant fins a enfrontar-se en la guerra del 1936, moment en què tots dos van lliurar-se a la mala tradició respectiva. Una mala tradició que si a Castella es manifestava en la identificació entre absolutisme i catolicisme, en l'autoritarisme i en l'assimilisme de la perifèria, a Catalunya era visible en l'estat permanent de revolta, en l'abús de la llibertat i en un excés d'indisciplina religiosa i moral. D'altra banda, crític amb la teoria nacionalista de Prat de la Riba, exposa doctrinalment les solucions de convivència en els estats plurinacionals.

Altres aportacions fetes des de l'exili són menys rellevants; així i tot, cal destacar-ne Ciutadania catalana (Buenos Aires, 1957), del polític i pensador Manuel Serra i Moret (1884-1963), i Cataluña, Castilla, España (Mèxic, 1960), de l'historiador Pere Bosch-Gimpera (1891-1974), dues obres que basculen entre el revisionisme historicopolític i la reivindicació.

L'aportació de Gaziel

Amb Quina mena de gent som, escrit entre el 1938 i el 1947 però no editat fins el 1970, Gaziel, pseudònim d'Agustí Calvet (1887-1964), fa una contribució lluminosa al debat, sens dubte menystinguda a causa de la data tardana de publicació. En rigor, Gaziel reprenia i condensava una antiga i permanent obsessió personal: Catalunya i el seu encaix dins la Península Ibèrica. El llibre, l'integren quatre assaigs. El primer, Introducció a una nova història de Catalunya, comença posant en qüestió la tasca dels historiadors per a acabar recusant els fonaments ideològics de la historiografia catalana d'arrel romàntica, acusada d'oferir una imatge falsa de Catalunya; de fet, diu, la realitat ensenya que la nostra trajectòria històrica és una amarga lliçó de la radical impotència d'un esperit, la catalanitat, tanmateix indestructible, per a dotar-se d'un Estat independent.

El segon assaig, Pobles remolcadors i pobles remolcats, parteix d'una interpretació intuïtiva del Quixot per descompartir homes i pobles en heroics -quixotescos- i pacífics -sanxopancescos-. La conclusió és que no hi ha més remei que acceptar l'hegemonia, a Espanya, de Castella, la qual, heroica, dogmàtica i intolerant, l'ha modelada al seu gust i arrossega, si us plau per força, els pobles antiheroics que, com el català, també hi viuen. I que mentre el plet entre castellans i catalans es continuï plantejant en termes nacionalistes, en èpoques de guerra Castella derrotarà Catalunya, i en les de pau Catalunya simplement subsistirà.

El tercer, El secret d'una migració misteriosa, analitza el fons ideològic de la pintura de Joaquim Sunyer i en dedueix que, per raons històriques, els catalans, així que poden, se'n van nord enllà a formar-se, perquè "del Pirineu ensota, res no s'assembla a nosaltres i nosaltres no ens assemblem a ningú".

El quart i darrer assaig, El desconhort, el més penetrant de tots, l'inicia discutint els postulats nacionalistes de Prat de la Riba a partir de la idea de la feblesa congènita de la nació catalana, on, diu, predomina una concepció econòmica de la vida; amb una tal forma de ser, prossegueix, s'ha trobat amb l'absurd històric d'ocupar un espai geogràfic veí del de Castella, que n'és l'antípoda perfecte. Ens trobem davant d'una veritable tragèdia col·lectiva, perquè "el que ens repugna, als uns dels altres, és precisament allò que constitueix el fons més pregon de l'ànima aliena". El contenciós sembla no tenir solucions. Segons Gaziel, Catalunya les havia assajades totes -fins la de deixar-se assimilar per Espanya-, i totes havien fracassat. Ateses aquestes premisses, l'única sortida viable que hi veia passava per la intuïda i futura creació d'organismes polítics supranacionals on ingressés la Península Ibèrica.

Alguns llibres posteriors de l'escriptor incideixen encara en el tema que ens ocupa. És el cas, sobretot, de la Trilogia ibèrica, composta de Castella endins (1959), Portugal enfora (1960) i La península inacabada (1961), on pretén fer conèixer la realitat peninsular als catalans i, a l'empara de l'ideal ibèric maragallià, proposar vies de concòrdia entre els pobles que la formen.

El revulsiu de Jaume Vicens Vives

Notícia de Catalunya (1954) és l'obra més incisiva de Jaume Vicens Vives (1910-1960) i la que més reaccions va suscitar. Plena de ressons polítics, Vicens hi desplega l'erudició al servei d'una reflexió sobre Catalunya encaminada a redreçar-la dins el marc hispànic. I la planteja com una interpretació històrica destinada a "reconèixer-nos nosaltres mateixos abans de passar a projectes definits, a realitzacions concretes". Així, per un costat, explora els elements constitutius de la personalitat col·lectiva: el "mestissatge" cultural i biològic, resultat de ser un país de Marca, la dualitat entre la "muntanya" i el "mar", el "sentit social de la terra", la laboriositat. I, per un altre, examina històricament les frustrades iniciatives catalanes d'intervenció a Espanya davant el fracàs de Castella en la creació d'un Estat modern. Unes iniciatives basades en el pactisme, oposat a l'autoritarisme castellà, i al capdavall entrebancades per la manca de sentit d'Estat dels catalans mateixos i pel seu esperit de revolta.

A tall de conclusió final, Vicens fixa "els punts cardinals del temperament català", que troba en el "seny" i en la "rauxa", pols extrems d'una "voluntat d'ésser" considerada com el tret històric més característic de Catalunya; i, amb desig d'orientar i, doncs, d'influir, aventura un programa d'actuació en el futur: "Diem Catalunya com aquell qui diu Castella i França, però els nostres recursos demogràfics i econòmics -àdhuc a darrera hora, els morals- són molt inferiors. Cal tenir en compte aquesta impotència coercitiva de Catalunya abans d'engrescar-se en accions redemptores. La nostra tàctica ha d'ésser sempre la de convèncer per l'exemple i la claredat, la de fer-nos a nosaltres mateixos abans d'arribar al lliurament del missatge."

Algunes contribucions posteriors

Les tesis de Notícia de Catalunya van tenir si més no la virtut de desencadenar-ne d'altres de paral·leles o derivades, que hi polemitzaven, s'hi adherien o en reflectien la influència. I que, al llarg dels anys seixanta, van haver d'encarar-se, a més, amb el fenomen de la immigració massiva que Francesc Candel descrivia a Els altres catalans (1964). En aquesta línia cal esmentar Nosaltres els valencians (1962), de Joan Fuster, I els catalans també (1965), de Miquel Arimany (1920-1996), Com han estat i com som els catalans (1968), de Rodolf Llorens i Jordana (1910-1985), Els mallorquins (1967), de Josep Melià (1939), i El Rosselló avui (1969), de Pere Verdaguer (1929). Dins un vessant exclusivament psicologista se situen Sentit polític dels catalans (1964) o Seny no és timidesa (1965), de Carles Muñoz i Espinalt (1920-1993), i El nostre caràcter (1961), de Delfí Abella (1925).

# data[].attributes.attachment_link.description
El fenomen s'observa a tot el món: en moments històrics crucials, tant d'expansió com de crisi, tots els pobles tendeixen a segregar literatura autojustificativa, destinada a explicar-se i, doncs, a comprendre's ells mateixos, o bé, de portes enfora, a proclamar la personalitat pròpia i distintiva.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Associació d'Escriptors en Llengua Catalana

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Joan Fuster i Ortells neix a Sueca (comarca de la Ribera Baixa), el 23 de novembre de 1922. La seva família és de procedència pagesa. La primera excepció n'és el seu pare, que aprèn l'ofici de tallista d'imatges, exerceix de professor de dibuix i és un destacat carlí de la comarca. Joan Fuster, doncs, no és un home de lletres per tradició familiar. Aquests paràmetres cronològics, geogràfics i familiars són rellevants a la llum de la seva obra posterior, i el singularitzen en el migrat panorama assagístic de les darreres èpoques.

El 1943 comença els estudis de Dret a la Universitat de València i combina els estudis amb la formació autodidacta que l'encaminarà cap a la via de crític i columnista d'ofici. Un any més tard, publica a l'almanac Las Provincias el primer article escrit en català: "Vint-i-cinc anys de poesia valenciana".

Del 1946 al 1956 codirigeix amb Josep Albi la revista Verbo. A partir del 1947, any que es llicencia en Dret, i durant uns anys, exerceix d'advocat a la seva vila nadiua, on residirà sempre. Paral·lelament fa col·laboracions periòdiques a la premsa, una de les facetes més constants de la seva producció: escriu per a València, Levante, Jornada i també per al setmanari barceloní Destino i per a algunes revistes catalanes que veuen la llum a l'estranger. A Mèxic, precisament, participa en la publicació d'un fascicle que es titula La literatura catalana a la Renaixença. Els seus primers llibres, però, són de poemes: Sobre Narcís (1949), Ales o mans (1949), Terra en la boca (1953) i Escrit per al silenci (1954). La poesia fusteriana, que recull després en el volum Set llibres de versos (1987), s'insereix en una línia existencialista i reflecteix les preocupacions del moment històric.

El 1954 el filòleg i editor Francesc de Borja Moll li edita a Mallorca l'assaig d'estètica El descrèdit de la realitat, amb el qual inicia una brillant carrera d'assagista de vasta amplitud temàtica, servida per un estil incisiu, d'adjectivació hàbil i precisa. Un altre aspecte de la seva obra, començat també aleshores, és el de l'erudició, la història i la crítica literàries, que alterna amb antologies de prosa. Fuster entra així en un procés personal de professionalització al mateix temps que es produeix tot un procés de comprensió de la realitat valenciana.

Una part molt considerable de l'obra de Fuster tracta de temes relacionats amb el País Valencià i, més concretament, amb les seves peculiaritats socials, polítiques i culturals. És un conjunt d'escrits que neixen de la posició moral i política, compromesa, de l'escriptor amb la seva terra i amb el seu temps. Al llarg de la seva trajectòria intel·lectual ha de vèncer diverses adversitats: censura, hostilitats oficials i oficioses, falta de mitjans, absència d'ambient cultural propici, silenci dels mitjans de comunicació del País Valencià. Als anys seixanta la seva obra esdevé més incisiva i polèmica, i es converteix en un intel·lectual d'incidència frondosa i eficaç. Col·labora a El Correo Catalán (1961-66). El 1962 publica Nosaltres els valencians, llibre essencial per conèixer la història, la cultura i els problemes d'identitat nacional del País Valencià, un autèntic revulsiu entre sectors immobilistes de la societat valenciana. Arran d'aquest llibre, l'autor és objecte d'amenaces i les falles de l'any següent culminen amb la "cremà" en efígie de Fuster. Jaume Pérez Montaner, estudiós de l'obra de Fuster, diu de Nosaltres els valencians: "La seva significació històrica ha estat tan remarcable que es pot parlar des de la nostra perspectiva actual d'un abans i un després d'aquesta obra en qualsevol referència a la cultura i la consciència nacional del País Valencià".

L'obra de Fuster, a més de ser diversa quant a temes, també ho és en tècniques i gèneres. Ha utilitzat sobretot la forma de l'assaig llarg ( El descrèdit de la realitat, Les originalitats) però també l'aforisme ( Judicis finals) i el dietari íntim ( Indagacions possibles, Causar-se d'esperar). Dels escrits d'història i crítica literària cal destacar els estudis sobre sant Vicent Ferrer, Isabel de Villena, Ausiàs March, Joan Roís de Corella, Joan Salvat-Papasseit, Josep Pla i Salvador Espriu. Com a historiador de la llengua destaca la col·laboració en el segon volum de la Història de Catalunya. Dels milers de pàgines que Fuster escriu, les Obres completes (Edicions 62) només en recullen una part mitjanament significativa.

El 1975 li és concedit el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes.

L'11 de setembre de 1981 el domicili de Fuster sofreix un atemptat amb bomba que causa importants destrosses a la biblioteca i a l'arxiu.

El 1983 s'incorpora com a professor contractat a la Universitat de València per impartir-hi l'assignatura d'Història de la Llengua. El mateix any és distingit amb la Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya i un any més tard és investit doctor honoris causa per la Universitat de Barcelona i per la Universitat Autònoma de Barcelona.

El 1985 es doctora en Filologia catalana a la Universitat de València amb l'estudi i l'edició de La regla del convent de Sant Josep de València i el 1986 obté la càtedra de literatura a la Universitat de València.

Els darrers anys de la seva vida suspèn gairebé del tot l'activitat pública i més directament política, i es dedica a la investigació i a la càtedra universitària. Fruit d'aquest treball són els estudis aplegats a Llibres i problemes del Renaixement (1989).

És membre agregat de l'Institut d'Estudis Catalans, de la Institució Valenciana d'Estudis i Investigacions, forma part del Consell Valencià de Cultura, de l'Institut Valencià de Filologia i del consell assessor de la Biblioteca Valenciana, i és promotor i president d'Acció Cultural del País Valencià (1978) i president de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana (1987-1991).

Mor a Sueca el 21 de juny de 1992. A títol pòstum el Consell de la Generalitat Valenciana li concedeix l'Alta Distinció al Mèrit Cultural de la Generalitat Valenciana i la Universitat Jaume I organitza actes en homenatge seu. Les lletres catalanes el recorden amb la convocatòria d'un premi d'assaig que porta el seu nom.

El 1995, la Generalitat Valenciana signa amb l'Ajuntament de Sueca un conveni per tal de convertir la casa on va viure Fuster en un centre de cultura i d'estudi en memòria de l'escriptor. Es compra la casa de Sueca a l'hereu de Joan Fuster, Josep Palacios. Segons l'acord de compra, l'immoble, un cop reformat, ha de ser la seu de la Biblioteca Valenciana i ha d'acollir els 25.000 llibres de la col·lecció particular de l'escriptor, els seus documents, tant literaris com personals, i les seves obres artístiques, entre les quals hi ha quadres de Miró, Tàpies i Renau i escultures d'Alfaro. Amb aquest objectiu, l'Ajuntament de Sueca adquireix poc després la casa adjunta per poder disposar de més espai. Però, el 1998, els marmessors de Joan Fuster retiren a la Generalitat Valenciana la custòdia del llegat de l'escriptor, per incompliment dels acords.

Mentrestant, el 1997, l'Ajuntament de Sueca i els marmessors de l'escriptor declaren l'Any Fuster, que consta d'un seguit d'actes per commemorar el 75è aniversari del naixement de l'escriptor i el cinquè de la seva mort.

El 13 de setembre de 1997, uns delinqüents comuns profanen la tomba de Joan Fuster, entre altres, al cementiri de Sueca. Tot i ser una actuació vandàlica, sense reivindicació, els partits polítics i entitats culturals responsabilitzen dels fets el clima anticatalanista fomentat des de diversos sectors institucionals del País Valencià.

En 2012 es commemora, amb l'organització de nombrosos actes, conferències i publicacions, el cinquantè aniversari de la primera edició de Nosaltres els valencians, i el vintè aniversari de la seva mort.

# data[].attributes.attachment_link.description
Joan Fuster i Ortells neix a Sueca (comarca de la Ribera Baixa), el 23 de novembre de 1922. La seva família és de procedència pagesa. La primera excepció n'és el seu pare, que aprèn l'ofici de tallista d'imatges, exerceix de professor de dibuix i és un destacat carlí de la comarca.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
100 anys del naixement de Joan Fuster i Ortells (Sueca, 1922 - 1992), assagista, dietarista, historiador, crític literari, activista cultural i poeta.

El Fuster vell va adoptar una posa un pèl despectiva sobre la seua poesia, que qualificà com un pecat de joventut, però aquesta impressió és enganyosa. La seva poesia, fondament autoreflexiva, abasta de vegades un lirisme reticent i trèmul o s'insurgeix contra els tòpics de l'època amb recursos manllevats del surrealisme amb una força impressionant. En el seu moment va ser molt renovadora i reclama una reavaluació urgent. Com a assagista, la seva importància és extraordinària. No solament, la seva concepció dels Països Catalans -i del País Valencià dins seu- va redefinir el discurs polític nacionalista durant la Transició, les seves intervencions a la premsa sobre una ingent varietat de temes, la seva constant incitació a la indagació i el debat, amb l'agudesa insolent i la penetració d'un savi lliure, van electritzar la vida intel·lectual dels nostres països durant dècades, a desgrat de la mordassa de la censura franquista. Per a molts, és el millor prosista d'idees de què ha disposat la literatura catalana: nítid, amè, irreverent i lúcid. Impertinent per natura, escèptic per vocació, compromés amb el seu país i la seva llengua perquè estaven maltractats i eren els seus, aquesta és l'aportació que continua vigent ara mateix: pensar i dir en llibertat i amb excel·lència.

El Govern de la Generalitat ha aprovat el centenari del naixement de Joan Fuster i Ortells com a commemoració oficial de l'any 2022.

# data[].attributes.attachment_link.description
100 anys del naixement de Joan Fuster i Ortells (Sueca, 1922 - 1992), assagista, dietarista, historiador, crític literari, activista cultural i poeta. El Fuster vell va adoptar una posa un pèl despectiva sobre la seua poesia, que qualificà com un pecat de joventut, però aquesta impressió és enganyosa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
D'ascendència pagesa, el seu pare, Joan Baptista Fuster i Seguí, abandonà el camp, creà un taller d'imatgeria religiosa, exercí de professor de dibuix i fou un destacat carlí de la comarca. Fuster començà (1942) els estudis de dret a la Universitat de València, on es llicencià el 1947. A penes exercí l'advocacia: després d'haver fet de passant uns pocs anys en un bufet de València i d'haver obert despatx propi a Sueca, deixà les causes legals per la dedicació en exclusiva a la literatura i les contribucions retribuïdes en la premsa periòdica. Es doctorà en filologia catalana el 1985. Des del 1983 fins al seu traspàs fou professor en aquesta universitat, primer com a contractat, després com a catedràtic, i, en jubilar-se, com a emèrit.

El 1944 publicà el primer article en català -Vint-i-cinc anys de poesia valenciana- i col·laborà a l'almanac de Las Provincias. Del 1946 al 1956 codirigí amb Josep Albi la revista Verbo, on publicà els primers articles literaris d'una certa ambició.

Els seus primers llibres, però, foren versos -Sobre Narcís (1949), Ales o mans (1949), Terra en la boca (1953) i Escrit per al silenci (1954)-, a més d'una Antología del surrealismo español (1952), composta juntament amb Albi, i alguns altres, reunits tots a Set llibres de versos (1987). La seva poesia no és cap apèndix a l'obra assagística; és un element fonamental en l'evolució del seu quefer literari. Hom hi troba dos vessants ben diferenciats, d'un poeta exquisit, enlluernat per la poesia pura i pel simbolisme, a un poeta irònic i mordaç, amb un to marcadament antilíric.

El 1952 començà a Levante, de València, les seves col·laboracions periòdiques a la premsa -una de les facetes més destacades i constants de la seva producció-, que prosseguí fins a una edat molt avançada, en diaris i revistes de València, Barcelona i Madrid i en moltes altres publicacions periòdiques, entre les quals algunes de l'exili ( Jornada, La Vanguardia, Destino, La Nostra Revista, Serra d'Or, Pont Blau, Tele-exprés, El Temps o ABC). En l'article de diari Fuster troba, en estat larval, la càpsula de l'assaig.

El 1955 inicià, amb El descrèdit de la realitat, una brillant carrera d'assagista, de vasta amplitud temàtica, servida per un estil incisiu, d'adjectivació hàbil i precisa. Un altre aspecte de la seva obra, començat també aleshores, fou el de l'erudició, la història i la crítica literàries, que alternà amb antologies de prosa -Pàgines escollides de sant Vicent Ferrer (1955) i Recull de contes valencians (1958)- i de poesia -Antologia de la poesia valenciana (1956) i Ausias March: Antologia poètica (1959)-. La seva dedicació als temes valencians culminà el 1962 amb la publicació de El País Valenciano, llibres bàsics per al coneixement de la història, la cultura i els problemes d'identitat nacional del País Valencià. La publicació d'aquests llibres, però en especial la guia turística El País Valenciano, fou considerada un ultratge als valors valencians més sagrats: des de la gastronomia al folklore autòctons. L'ocasió fou aprofitada pels sectors més reaccionaris de la societat per presentar-lo com un enemic del país. D'aquesta manera comença una furibunda campanya anti-Fuster i contra tot allò que simbolitzava la seva obra i la seva trajectòria intel·lectual. Entre d'altres, el cremaren en efígie el 1963, a la llavors anomenada plaça del Caudillo de València, i col·locaren dues bombes a les portes de casa seva, el 1978 i el 1981, que destruïren part de l'arxiu i la biblioteca. Nosaltres els valencians, Qüestió de noms i

Sempre dins d'aquesta temàtica més propera, publicà Raimon (1964), Combustible per a falles (1967), L'albufera de València (1970), La decadència al País Valencià (1976), Un país sense política (1976), El blau de la senyera (1977), Destinat sobretot a valencians (1979), Ara o mai (1981) i País Valencià, per què (1982), a més de nombrosos estudis i articles erudits, històrics, biogràfics i de viatges.

Finalment, cal esmentar-ne el suggeridor Diari 1952-1960 . Dins el camp de l'assaig, publicà Les originalitats (1956), Figures de temps (1957, premi Yxart), Indagacions possibles (1958), Judicis finals (1960), Diccionari per a ociosos (1964), Causar-se d'esperar (1965), L'home, mesura de totes les coses (1967), Consells, proverbis i insolències (1968), Examen de consciència (1968), Babels i babilònies (1972), Exploració de l'ombra (1974), Notes d'un desficiós (1980), Pamflets (1985) i Sagitari (1985); en aquestes obres Fuster ret tribut a la tradició de l'humanisme clàssic d'arrel moral, tot tractant de temes que van de la història a la política, passant pels més diversos aspectes de la vida cultural i quotidiana; hom hi troba, també, l'alè dels moralistes i reformadors francesos, de Montaigne als enciclopedistes. Dins els treballs d'història, de crítica i de divulgació literària publicà La poesia catalana (1956), Joan Serrallonga (1961), en col·laboració amb Joan Reglà, Poetes, moriscos i capellans (1962), El bandolerisme català: la llegenda (1963), Heretgies, revoltes i sermons (1968), Literatura catalana contemporània (1972) i el recull d'estudis Llibres i problemes del Renaixement (1989) i Les Constitucions del convent de Sant Josep de València (2002); a més de tres extensos pròlegs a les obres respectives de Joan Salvat-Papasseit (1962), Salvador Espriu (1963) i Josep Pla (1966), d'una gran penetració analítica i capacitat de síntesi, aplegats a Contra el Noucentisme (1978). També fundà i dirigí la revista (1979) i diferents col·leccions de llibres.

Joan Fuster fou, sens dubte, l'assagista català més considerable de les generacions sorgides després de la Guerra Civil. La força de la seva personalitat intel·lectual i l'amplitud de la seva obra -la qual manifesta, alhora, tant una profunda visió humanista i un innegable voluntarisme polític com un criticisme escèptic i un humor corrosiu- han depassat l'àmbit literari i s'han projectat sobre la vida cultural i civil dels Països Catalans, la consciència unitària dels quals contribuí poderosament a crear. La irreductible catalanitat de la seva obra el feren objecte d'alguns atemptats.

Fou membre agregat de l'Institut d'Estudis Catalans (1978) i promotor i president d'Acció Cultural del País Valencià (1978). Premi d'Honor de les Lletres Catalanes (1975) i Premi de les Lletres del País Valencià (1981), l'any 1983 rebé la Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya i, el 1992, a títol pòstum, se li concedí l'Alta Distinció de la Generalitat Valenciana. El 1984 fou nomenat doctor honoris causa per la Universitat de Barcelona i per l'Autònoma de Barcelona. Fou president de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana (1987-91).

Referència de la lluita per les llibertats del País Valencià i dels Països Catalans des de la consciència cívica i democràtica, després de la seva mort la seva figura fou marginada pels successius governs del Partido Popular, i el valencianisme l'adoptà com un símbol de resistència. El gener del 2017, el govern d'esquerres de la Generalitat Valenciana fundà el Museu Joan Fuster a la seva casa de Sueca.

Fuster i la historiografia

Tot i no ser pròpiament un historiador de formació acadèmica, la seva obra és la que més ha influït en la historiografia valenciana moderna, sobretot arran de la publicació, el 1962, de Nosaltres els valencians, una reflexió global sobre la història i la identitat dels valencians i, alhora, una proposta de reconstrucció nacional i cívica.

Durant els anys de la guerra es començà a interessar per la història local, en particular, per la querella localista que enfrontava els cronistes de Sueca, Cullera i Alzira sobre l'emplaçament exacte i la legítima successió de la mítica ciutat de Sucro, citada pels geògrafs grecs i romans. També s'interessà per la llengua i la cultura del país, cosa que el dugué a emprar el català com a vehicle d'expressió literària. Com per a molts altres valencians, la llengua i la història pròpies, absents de l'escola i dels llibres, però presents al carrer i en les revistes literàries que es publicaven a la població, foren els ingredients bàsics, elementals, d'una certa consciència diferencial, a la qual també contribuí una certa tradició valencianista local. La curiositat erudita del Fuster encara estudiant de batxillerat es veié refermada per la lectura d'El Archivo, la revista fundada i dirigida pel canonge Roc Chabàs en l'últim quart del segle XIX, que el familiaritzà amb la tradició historiogràfica valenciana, de Beuter, Viciana i Escolano a Teixidor i Villanueva, i també amb els mètodes rigorosos de la crítica històrica. El seu interès per la història del país també es veié estimulat per llibres com les Històries del País Valencià, d'A. Igual i Úbeda, La llengua dels valencians, de M. Sanchis i Guarner, i, sobretot, El País Valencià, de F. Mateu i Llopis, l'antecedent més immediat, en la intenció i en el contingut, de Nosaltres els valencians. Aquestes primeres i decisives lectures, que el jove Fuster anotava en un registre detallat dels llibres que adquiria cada any, es completaren amb un exemplar de les Normes de Castelló, que sancionaven la unitat lingüística del País Valencià amb el Principat i les Illes Balears, i amb L'Atlàntida i els Idil·lis i cants místics de Verdaguer, que foren les primeres obres que llegí en el català del Principat i que eixamplaven considerablement, en el sentit geogràfic i en el literari, els horitzons de la llengua pròpia.

A València, entrà en contacte amb els nuclis residuals del valencianisme de la postguerra (Carles Salvador, Francesc Almela i Vives, Lo Rat-Penat, l'editorial Sicània, de Nicolau Primitiu), però també amb el grup més jove i dinàmic articulat entorn de Xavier Casp i Miquel Adlert, fortament enfrontat amb aquells.

La inicial dedicació a la poesia es veié substituïda per una inclinació més clara i decidida per l'assaig literari i historiogràfic. En aquest canvi, hi degueren contribuir, a més de raons literàries i de la seva creixent dedicació professional a la col·laboració periodística, el contacte cada vegada més estret que mantingué amb el món català de l'exili -en particular, amb V. Riera i Llorca, A. Artís i Balaguer i A. Bartra- i, sobretot, la seva voluntat d'incidir més directament sobre la realitat social valenciana i catalana. La seva col·laboració en La Nostra Revista (Mèxic 1950) i Pont Blau (Mèxic 1952-63), amb articles com ara "València en la integració de Catalunya", imprimí als seus escrits un to clarament polític i catalanista. Fou també a través de Mèxic que entrà en contacte amb els nuclis catalanistes de Barcelona: d'una banda, els poetes consagrats, agrupats entorn de C. Riba; de l'altra, els historiadors J. Rubió, P. Bohigas i el valencià J.E. Martínez i Ferrando, que dirigia l'ACA, i també la jove generació de poetes i crítics, constituïda, entre d'altres, per A. Manent, M. Serrahima i J. Triadú. Particularment decisiu fou el contacte amb l'editor J.M. de Casacuberta, que dirigia l'editorial Barcino i que li proposà la publicació d'un llibre d'assaigs (Les originalitats, 1956) i li encarregà una antologia de sant Vicent Ferrer (Pàgines escollides de sant Vicent Ferrer, 1955), que és l'origen del seu llarg estudi sobre l'oratòria vicentina, publicat en la Revista Valenciana de Filología el 1954. Casacuberta, un erudit competent i compromès, contribuí a refermar l'interès de Fuster pels clàssics medievals, l'ajudà a resoldre alguns problemes d'edició i interpretació i fins i tot intentà ajudar-lo econòmicament, oferint-li, a ell i a E. Valor, la representació comercial de Barcino al País Valencià.

Aleshores Fuster ja col·laborava regularment en la premsa valenciana: a Levante, des del 1952, i a Jornada, des del 1957. Tots dos periòdics publicaven suplements literaris, Valencia i Jornada de las Artes y las Letras, respectivament, en els quals escriví principalment sobre temes d'història cultural i literària, rendibilitzant les seves lectures dels clàssics valencians del segle XV, de sant Vicent Ferrer i Ausiàs Marc a Jaume Roig i sor Isabel de Villena. Els articles a Valencia, alguns dels quals traduí per a Pont Blau, serviren també de primer esbós per als estudis erudits que publicava en la Revista Valenciana de Filología i per als llibres que preparava per a Casacuberta i per a les edicions catalanes a Mèxic.

Paral·lelament, Figures de temps, el seu diari ple de reflexions de tota mena, és un bell testimoni de la seva percepció dels canvis que s'estaven produint en la ciència històrica, impulsats per l'escola francesa dels Annales i introduïts en la historiografia catalana i espanyola per J. Vicens i Vives. "Fins fa quatre dies -escriu en una anotació del 3 de juny de 1954-, els historiadors només s'ocupaven de les guerres, de la diplomàcia i de les intrigues palatines. Ara ja dediquen molta atenció a les collites, a les crisis dineràries, als atzars demogràfics, a les estructures de la propietat. Caldrà que eixamplin la seva visió, amb l'estudi de l'augment progressiu de les "necessitats"." Un plantejament bastant innovador en el context peninsular de l'època, atrapat encara en l'obsessió essencialista sobre el ser i la realitat històrica d'Espanya, que reflecteix la modernitat de la seva concepció historiogràfica, oberta a la influència dels corrents europeus, i que es pot llegir en aquesta reivindicació de la història total, de clara inspiració francesa: "De mica en mica prosperà la idea que aquesta dinàmica social [...] mereix ser considerada matèria bàsica dels estudis de la història. La investigació ha anat clarificant-ne els elements: l'anatomia econòmica, la diversificació en grups i en classes que en deriva, els antagonismes que s'hi estableixen, les formes de comportament i de cultura que segreguen, les tècniques de producció que s'hi succeeixen, i tants factors més." (Diccionari per a ociosos, 1964). D'aquesta història, concebuda com una ciència social, Fuster en digué "sociologisme historiogràfic", i és amb aquest bagatge teòric que s'acarà amb la història valenciana, que l'explicà i la interpretà, també en clau de present i de futur, sobretot en Nosaltres els valencians (1962).

La gestació d'aquesta obra es remunta potser al 1956, quan l'editor Santiago Albertí, que projectava una col·lecció d'assaigs amb obres de F. Soldevila, J. Vicens i Vives, J.E. Martínez i Ferrando i J. Ferrater i Móra, li encarregà un llibre sobre el País Valencià que expliqués "què ha estat, és i pot ser el País Valencià, des d'un punt de vista psicològic, social, polític, històric, etc. I destacar-ne de passada la posició passada, present i futura davant del Principat". Tanmateix, el llibre no prengué una concreció definitiva fins que rebé un nou encàrrec -i una proposta de títol, manllevada del que originalment havia pensat Vicens i Vives per a la seva Notícia de Catalunya- de Max Cahner i Ramon Bastardes, que volien obrir amb una obra d'ell la nova editorial que havien fundat, Edicions 62. El llibre, insòlit en el panorama historiogràfic de l'època, per la força i l'atreviment de les seves hipòtesis i l'estil brillant i incisiu amb què eren formulades, però també per l'enorme esforç erudit desplegat per a pal·liar l'exigüitat de la bibliografia disponible, pretenia ser una "explicació" del País Valencià, animada per una voluntat de transformació. Un primer intent de "pensar" el País Valencià, a partir de la seva pròpia història i també del seu present immediat. Aquest llibre representà, des de la seva aparició, un estímul fecund per a les noves generacions universitàries, tant per als historiadors com per als sociòlegs i els economistes, en orientar les línies de recerca, assenyalar-ne les mancances o arriscar interpretacions incisives i polèmiques. Amb això, no sols contribuí a omplir els buits, a buscar un fil conductor, explicatiu, per damunt de la mera acumulació de dades positives, sinó també al desenvolupament d'una historiografia crítica i compromesa amb el present.

El 1962 és també, però, l'any de publicació de Poetes, moriscos i capellans, un llibre que continuà i consolidà la seva trajectòria d'historiador social de la cultura, desenvolupada des del principi dels anys cinquanta en els seus estudis sobre els clàssics medievals i en els seus articles sobre temes historiogràfics -del compromís de Casp a les Germanies, de la Crònica de Jaume I als lectors del Tirant o les tertúlies literàries del segle XV, de les formes de vida en l'edat mitjana a la mort en els gravats medievals-, apareguts en el suplement literari del periòdic Levante entre el 1954 i el 1963. En aquests papers inicials, Fuster combinava ja l'erudició amb una anàlisi "social" de l'obra literària o del fet històric, un tret constant al llarg de la seva producció historiogràfica. D'altra banda, tot i que el motiu medieval hi és encara hegemònic, condicionat en bona mesura per les disponibilitats bibliogràfiques, ja que els autors valencians s'havien interessat preferentment pels segles d'esplendor, Fuster anà eixamplant la seva atenció cap a èpoques més "obscures" -el Renaixement, amb la important empremta de l'erasmisme a València, i la Decadència- i ampliant també els seus temes d'estudi: la lectura, l'alfabetització, la religiositat i la vida quotidiana. En un moment en què la recerca, sota la doble influència dels Annales i de Vicens i Vives, apareixia dominada per la història social i econòmica, que ell mateix erigí en l'eix central de Nosaltres els valencians, Fuster es capbussà també en la regió encara incerta de les mentalitats, un territori explorat ja per Huizinga en La tardor de l'Edat Mitjana i també per altres historiadors i antropòlegs, però que no seria cultivat decididament fins els anys setanta i vuitanta, amb l'eclosió de la nouvelle histoire. Fuster s'hi endinsà ja en Poetes, moriscos i capellans, un llibre que s'interessa no sols pels escriptors, sinó també pels seus lectors, pels consumidors de literatura a la València del segle XV; que s'ocupa de la llengua dels moriscos, una "minoria nacional" en un país cada vegada més uniforme; que recrea, finalment, l'atmosfera de la València barroca a través del dietari d'un capellà. Hi tornà en els seus estudis sobre El bandolerisme català (1963); en Heretgies, revoltes i sermons (1968); en la introducció a la Crònica de Muntaner (1970); en L'aventura del llibre català (1972); en la seva contribució en la Història del País Valencià (1975); en La Decadència al País Valencià (1976), i en Llibres i problemes del Renaixement (1989). En totes aquestes incursions en el domini de la història, anà ampliant l'objecte d'estudi -el "mercat" del llibre, la "literatura dels analfabets", la cultura popular, l'opinió pública, l'educació- i destil·lant també el seu mètode, cada vegada més erudit, més acadèmic, però sense perdre mai l'amenitat i la vivacitat del seu estil, entre "el rigor tècnic i la llibertat en l'expressió".

A més dels estudis estrictament historiogràfics, Fuster prestà també particular atenció a la producció literària i intel·lectual del segle XX: Literatura catalana contemporània (1972), Contra Unamuno y los demás (1975), Contra el noucentisme (1977).

Al principi dels anys vuitanta decidí interrompre la seva col·laboració en la premsa, i concentrar-se en la tasca docent i investigadora -en particular, en el seu projecte inacabat d'una història social de la llengua i la cultura catalana- a la Universitat de València.

Els mateixos motius que li valgueren l'hostilitat d'aquests sectors -la lluita contra el tòpic autocomplaent i la modernitat dels seus plantejaments, molt allunyats del to folklòric i arcaïtzant que caracteritzava el regionalisme tradicional-, li guanyaren l'adhesió de les joves generacions universitàries, formades els anys seixanta i setanta, i dels sectors polítics i culturals progressistes. Enfront també de la grisor que caracteritzà la història acadèmica, l'aportació historiogràfica de Fuster representà una veritable ruptura, en proposar una visió global, de conjunt, de la història del País Valencià -en definitiva, en fer-lo "pensable" històricament-, en concebre la història no com una mera curiositat erudita, sinó com un poderós instrument per a explicar i transformar el present, i en obrir-se als nous corrents historiogràfics europeus i, en particular, a la renovació que impulsà l'escola dels Annales. Fuster, d'altra banda, sabé combinar la tradició historiogràfica valenciana (de Chabàs i Sanchis i Sivera a Mateu i Llopis) i catalana (Rubió, Rovira i Virgili, Soldevila) amb la modernitat de Vicens i Vives i fins i tot del marxisme, a més de mostrar als joves universitaris dels anys seixanta i setanta que era possible una altra forma de fer història, alhora científica i compromesa amb el propi país; una història viva, connectada també amb els problemes socials i polítics del moment. La seva influència es veié reforçada per l'arribada a la Universitat de València de prestigiosos historiadors, molts d'ells deixebles directes de Vicens i Vives, com Joan Reglà, Emili Giralt i Josep Fontana, que contribuïren decisivament a la maduració de la historiografia valenciana i que, en molts aspectes, desenvoluparen les hipòtesis i els suggeriments esbossats per Fuster en Nosaltres els valencians. En particular, i de la mà sobretot de Reglà, s'estudiaren els grans temes del període modern i contemporani: de les Germanies, l'expulsió dels moriscos i la guerra de Successió a la crisi de l'Antic Règim, la desamortització, el moviment obrer i el valencianisme polític, i es dugué a terme un important esforç investigador que cristal·litzà el 1971 en el Primer Congrés d'Història del País Valencià. La recerca posterior, ja els anys vuitanta i noranta, ha permès confirmar, matisar o esmenar moltes de les seves hipòtesis i intuïcions, però la seva obra continua essent encara una referència indispensable de la historiografia valenciana, un repertori de temes i problemes i un punt de partida per a noves síntesis i interpretacions globals.

Bibliografia

Ardit, M.: "Joan Fuster i la història del País Valencià", Homenatge a Joan Fuster, Consell Valencià de Cultura, València 1994, p. 271-284.

Batllori, M.: "Joan Fuster, historiador", Fuster entre nosaltres, Conselleria de Cultura, València 1993, p. 237-240.

Ferrer, A.: "Poetes moriscos i capellans. Trenta anys després", ibidem, p. 231-236.

Furió, A.: "Fuster i la història", ibidem, p. 225-230.

- Àlbum Fuster, IVEI-Edicions Alfons el Magnànim, 1994.

Iborra, J.: Fuster portàtil, Tres i Quatre, València 1982.

Mollà, T.: Joan Fuster: converses inacabades, Tàndem, València 1992.

Pérez Moragón, F.: Joan Fuster, el contemporani capital, Germania, Alzira 1994.

Pla, J.: "Joan Fuster", Homenots. Quarta sèrie, Destino, Barcelona 1975, p. 259-393.

# data[].attributes.attachment_link.description
D'ascendència pagesa, el seu pare, Joan Baptista Fuster i Seguí, abandonà el camp, creà un taller d'imatgeria religiosa, exercí de professor de dibuix i fou un destacat carlí de la comarca. Fuster començà (1942) els estudis de dret a la Universitat de València, on es llicencià el 1947.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Manifest commemoratiu del centenari popular de l'any Joan Fuster

Escriptor, assagista i una veu a mig camí entre la literatura, el periodisme, la filosofia i la història. Referent intel·lectual i veu de la modernització valenciana durant la segona meitat del segle XX. Humanista convençut, nacionalista perquè l'obligaren a ser-ho i liberal addicte al Manifest. Joan Fuster i Ortells (1922-1992) va ser la mesura de tot un País. En el 100 aniversari del seu naixement, el 60 de la publicació de Nosaltres, els valencians i el 30 de la seua mort, convergim en aquest espai col·lectiu, organitzacions i persones amb un denominador comú: el convenciment que rescatar el pensament polític de Joan Fuster aquest 2022 és una contribució imprescindible per assolir la plena llibertat pel nostre poble.

En les darreres dècades, el país que va deixar l'escriptor ha vist retrocedir les minses conquestes democràtiques guanyades en una batalla tenaç per la justícia social i els drets nacionals. Tenim un país amb unes institucions autonòmiques sotmeses als consensos del 78, en què els beneficis d'uns pocs passen per damunt de la misèria de molts, el sotmetiment ha guanyat la partida a la sobirania i s'ha cregut que la voluntat era suficient sense prendre el poder. En aquest context polític, la virtut dels escrits de Fuster és que són capaços d'agitar consciències i alterar els fonaments d'un Estat que encara ens nega: Joan Fuster no va crear els Països Catalans, els va fer materialitzables com a marc democratitzador de tota una nació.

L'escriptor de Sueca va batallar contra l'autoodi, l'apatia i la folklorització a la qual volien condemnar el País Valencià. Va connectar comarques desvertebrades, va apuntalar la consciència lingüística i va donar vigència i condició de possibilitat a la construcció nacional d'uns Països Catalans que havien de tindre els interessos de les classes populars com a protagonistes. Per això, Fuster mai podrà ser una figura de consens: ni entre opressors i oprimits, ni entre explotadors i explotats, ni entre poble i elits.

Per aquests motius, trobem-nos en la defensa del català com a vehicle de connexió i cohesió del territori, assenyalem regionalismes de tota mena sense perdre de vista les particularitats com a expressió enriquidora de la nostra nació i unim-nos en la construcció del País Valencià i dels Països Catalans alhora per a retre el millor dels homenatges a Joan Fuster.

Perquè la de Fuster no és una figura imparcial d'un assagista que puga passar a la història sense remoure consciències. La persecució política, els atemptats feixistes contra sa casa o els intents d'esborrar-lo de la nostra història són els exemples més fidedignes que hi ha un sector de la nostra societat que sap molt bé quin és el grau de parcialitat de les tesis fusterianes.

No hi caben per tant homenatges pòstums des de l'acomplexament. Fuster va prendre partit pel seu poble i ara és l'hora que nosaltres prenguem partit per Fuster.

# data[].attributes.attachment_link.description
Escriptor, assagista i una veu a mig camí entre la literatura, el periodisme, la filosofia i la història. Referent intel·lectual i veu de la modernització valenciana durant la segona meitat del segle XX. Humanista convençut, nacionalista perquè l'obligaren a ser-ho i liberal addicte al Manifest.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Presidencia de la Generalitat (Campañas)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El 19 de novembre de 2021, el Consell de la Generalitat aprovà el decret que declarava el 2022 com a Any Joan Fuster.

Aquest decret creà la comissió commemorativa, adscrita a la Presidència de la Generalitat i constituïda per les persones titulars de la Presidència de la Generalitat, la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, el Ministeri de Cultura i Esport, la Secretaria Autonòmica de Cultura i Esport, la Presidència del Consell Valencià de Cultura, la Presidència de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, la Direcció General de Promoció Institucional, la Direcció General de Cultura i Patrimoni, la Direcció de l'Institut Valencià de Cultura, la coordinació de la Càtedra Joan Fuster de la Universitat de València i les persones comissionada i comissionada adjunta de l'Any Joan Fuster.

El 2 de març, la comissió elegí un comité executiu format per les persones que ostenten la Direcció General de Promoció Institucional, la Secretaria Autonòmica de Cultura i Esport, la Direcció General del Llibre i del Foment de la Lectura, del Ministeri de Cultura i Esport, el secretariat del Consell Valencià de Cultura, el comissionat i el comissionat adjunt.

El comité es constituí el 29 d'abril i acordà crear aquesta pàgina web oficial, per difondre iniciatives rellevants relacionades amb l'Any Joan Fuster.

Per Acord del Consell del 30 de desembre de 2021, durant el 2022 la Generalitat i altres organismes utilitzaran una marca representativa de la commemoració. La imatge, obra de Dani Nebot, es presentà en l'IVAM el 29 de desembre de 2021.

# data[].attributes.attachment_link.title
Any fuster - Presidencia de la Generalitat (Campañas) - Generalitat Valenciana

# data[].attributes.attachment_link.description
El 19 de novembre de 2021, el Consell de la Generalitat aprovà el decret que declarava el 2022 com a Any Joan Fuster.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Presidencia de la Generalitat (Campañas)

# data[].attributes.attachment_link.title
Aforismes - Presidencia de la Generalitat (Campañas) - Generalitat Valenciana

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Un aforisme (del grec αφοριζειν, definir) és una oració breu i sovint enginyosa que enuncia una norma científica, filosòfica o moral sense argumentar-la. Una frase que fa pensar. D'alguna manera, el precedent d'això que avui són les piulades.

És una sentència breu que expressa un pensament complex de forma colpidora o estètica. L'aforisme pot aparèixer dins una composició major o com a recull de frases i sentències cèlebres. Tot i presentar-se com una veritat absoluta, parteix de la subjectivitat de l'autor.

Els primers aforismes són d'Hipòcrates i s'han conreat durant tota la història de la literatura. Són especialment abundants durant el període hel·lenístic, al Renaixement i a la Il·lustració. I tot i que els aforismes filosòfics versen principalment sobre temes morals, també són emprats per altres menes de pensaments com els recollits al Tractatus Logicophilosophicus i les Investigacions filosòfiques de Ludwig Wittgenstein.

Fuster va ser un dels grans mestres d'aquest gènere, sens dubte el més important de la literatura catalana, i ens en va deixar autèntiques obres mestres, contingudes en diversos llibres i que tenen tota l'actualitat encara avui. Aquests aforismes es transmeten oralment o es fan circular per tota mena de mitjans, com és el cas d'aquesta cançó d' Andreu Valor, que conté alguns dels més coneguts.

Els aforismes es poden llegir en diversos llibres de l'autor. El primer volum de l'Obra Completa (Edicions 62 / Publicacions de la Universitat de València) en presenta la compilació més completa. També es poden trobar al volum Aforismes (Edicions Bromera) o en les diverses edicions de Judicis finals (Raixa l'edició original, Publicacions de la Universitat de València).

# data[].attributes.attachment_link.title
Joan Fuster, l'home que feia piulades abans que existís Twitter

# data[].attributes.attachment_link.description
Un aforisme (del grec αφοριζειν, definir) és una oració breu i sovint enginyosa que enuncia una norma científica, filosòfica o moral sense argumentar-la. Una frase que fa pensar. D'alguna manera, el precedent d'això que avui són les piulades. És una sentència breu que expressa un pensament complex de forma colpidora o estètica.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Director editorial: Lluís Gendrau
Cap de redacció Enderrock: Jordi Martí Fabra
Coordinació EDR i enderrock.cat: Èlia Gea
Coordinació Anuari de la Música: Helena M. Alegret
Redacció: Ferran Amado, Èlia Gea, Jordi Martí, Helena Morén Alegret, Joaquim Vilarnau i Sergi Núñez
Disseny i maquetació: Manuel Cuyàs
Caps de fotografia: Juan Miguel Morales
Assessorament lingüístic: Berta Herreros
Subscripcions: Rosa E. Massaguer
Estudiants en pràctiques: Marta Alcaide i Nil Ortiz

Gerència i projectes: Jordi Novell
Publicitat i producció: Rosa E. Massaguer
Direcció financera: Anna Gris
Administració: Anna Gris
c. Mallorca, 221, sobreàtic · 08008 Barcelona Tel. 93 237 08 05

# data[].attributes.attachment_link.description
Director editorial: Lluís Gendrau Cap de redacció Enderrock: Jordi Martí Fabra Coordinació EDR i enderrock.cat: Èlia Gea Coordinació Anuari de la Música: Helena M. Alegret Redacció: Ferran Amado, Èlia Gea, Jordi Martí, Helena Morén Alegret, Joaquim Vilarnau i Sergi Núñez Disseny i maquetació: Manuel Cuyàs Caps de fotografia: Juan Miguel Morales Assessorament lingüístic: Berta Herreros Subscripcions: Rosa E.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A Història i cultura popular, Joan Miralles explica les reflexions sobre cultura popular en l'obra de Joan Fuster. El pensador de Sueca només va dedicar un article monogràfic a aquesta matèria, titulat precisament "Cultura popular", publicat el 1985 a la revista Sagitari. Per la singularitat i brevetat del text, el reprodueixo íntegrament:

Això de la "cultura popular" és, en teoria i en pràctica, un embolic molt gros. Sempre he trobat que és una fórmula confusionària. Alguna vegada -mea culpa!-, induït per la lectura de Gramsci, també jo he parlat d'una possible "cultura nacional-popular", però em sembla que divagava. Només hi ha una "cultura". Fins i tot la "contracultura" no és sinó una "cultura" més sofisticada que la de les universitats i les acadèmies. ¿La "subcultura" dels tebeos, telefilms, dels digests? És això: una "cultura" més o menys degradada. I la resta, la "cultura popular" del folklore -siga l'heretat, siga el de les discoteques- ja pertany a un altre territori de consideracions: el de l'antropologia cultural, o d'alguna altra "ciència" similar, en les quals "cultura" significa "comportament col·lectiu". El drama, evident, és que "cultura-cultura" només ha estat accessible per a un sector minoritari de la societat. Ho diré bruscament: era -i és-cara. No solament són cars els seus productes-un llibre, una entrada de teatre o de concert, un desplaçament per visitar museus-: ho és també l'educació prèvia que faça això atractiu. Tal com funciona el món en què vivim, si la "cultura" ha de ser "popular", només té un camí: el de ser barata, i el de preparar-ne o estimular-ne la demanda. Amb els sistemes d'ensenyament vigents -i no sols el carpetovetònic-, les criatures abandonen les estudis, elementals o superiors, amb una escassíssima curiositat intel·lectual, i de vegades amb un odi formal a la "cultura". I després, els preus.

Fuster reflecteix una visió clàssica de la cultura, encara predominant, entesa com a adquisició de coneixement mitjançant el consum de productes i ofertes intel·lectuals (llibres, exposicions, obres de teatre, etcètera). Coherent amb aquesta perspectiva, defensa que la cultura popular s'ha de circumscriure a l'àmbit de l'antropologia, a l'estudi de les formes de vida d'una comunitat. En altres articles, explica Miralles, s'aproxima tangiblement al concepte "cultura popular" des d'una segona accepció, definida llavors com les influències socioculturals que rep el conjunt de la població. Així, per exemple, analitza la influència dels discursos religiosos, el teatre i els mitjans de comunicació en la castellanització del País Valencià.

Per reflexions com aquestes, Fuster ha estat acusat d'un cert menyspreu envers les expressions patrimonials de cultura popular. En una ressenya de Per què Fuster tenia raó, de Pau Viciano, l'estudiós Andreu Ginés refuta aquesta acusació. Apunta que " si bé podem acceptar que l'esquerra va renunciar en un determinat moment a influir en els espais al voltant de la festa i de la "cultura popular", no cal culpar-ne Joan Fuster. Amb les seves preferències estètiques, avalà la recuperació d'una manera renovada i compromesa". El director de la Federació d'Instituts d'Estudis del País Valencià afegeix que "la renúncia a lliurar la batalla al carrer - i a la festa- potser tingué més a veure amb l'acomodament d'una classe política un cop instaurada la democràcia burgesa, que no pas amb la ironia amb què Fuster s'ho mirava tot plegat".
Combustible per a falles
Segons l'escriptor Carles Fenollosa, Combustible per a falles (1967) és " el millor llibre sobre les Falles que s'haja escrit mai, i Fuster, potser, l'escriptor valencià que més crítiques haja rebut des del món dels ninots i el foc ". Algunes raons que expliquen aquesta mala recepció és el context polític -el 1967 la Junta Central Fallera estava dominada pel règim franquista- i algunes afirmacions que s'hi publiquen. Fuster és categòric en oposar-se a la identificació entre "faller" i "valencià". Escriu: "que no pense ningú que està salvant el país pel fet de plantar falles. L'esperit de València comprèn, sens dubte, les falles, però és alguna cosa més que falles". Tampoc es mossega la llengua per denunciar-ne la sobredimensió i oficialitat, així com la manca d'autocrítica envers les mateixes falles, paradoxal en una manifestació basada en la sàtira.

Això no significa, ni de bon tros, que l'autor de Nosaltres, els valencians faci una esmena a la totalitat a la festa. En contra de les veus que critiquen el malbaratament de recursos que suposa la crema, en defensa el caràcter excepcional, ritual i simbòlic, "un sacrifici de riquesa tributat als penats benignes que patrocinen la vida laboriosa de València". A més, reivindica les falles com un símptoma de salut social, "en tant que insolència protestaria sorgida del poble". Precisament perquè són una manifestació popular, advoca per garantir que no perdin el tarannà crític i local.

# data[].attributes.attachment_link.title
Joan Fuster, la cultura popular i les falles

# data[].attributes.attachment_link.description
A Història i cultura popular, Joan Miralles explica les reflexions sobre cultura popular en l'obra de Joan Fuster. El pensador de Sueca només va dedicar un article monogràfic a aquesta matèria, titulat precisament "Cultura popular", publicat el 1985 a la revista Sagitari.