# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Украї́нська мо́ва - єдина державна мова в Україні та одна з трьох офіційних мов у самопроголошеному Придністров'ї. Українською мовою говорять в Україні, прикордонних територіях сусідніх країн, де здавна мешкають українці, а також у країнах, куди свого часу виїхала значна кількість українців ( українська діаспора).

Раніше контакти української мови з тюркськими були міцніші й різноманітніші: печеніги ( Х- XI століття), половці ( XI- XIII століття) і татари (від XIII століття) межували з нею на сході та південному сході, а іноді проникали й углиб української території, призводячи до мовної котериторіальності; турки межували з українськими землями на півдні (особливо в XVII- XVIII століттях).

Українська мова є рідною мовою українців, які проживають на території України (за переписом 2001 року рідною її вважали 32,6 млн осіб - 67,5 % населення України та 85,2 % етнічних українців) та поза межами України: у Росії (там нею володіє 1,8 млн осіб), Молдові (без врахування Придністров'я українська є рідною для 181 тис. осіб, мовою щоденного спілкування українська є для 130 тис. осіб), Канаді (володіє 174 тис. осіб), США (129 тис. мовців), Казахстані (говорять українською 128 тис. осіб, однак володіють більшою чи меншою мірою до 732 тис. осіб), Білорусі (рідною називає 116 тис. осіб), Румунії (57 тис. мовців), Польщі (23 тис. осіб, що постійно проживає на території Польщі та від 20 до 450 тис. осіб з числа трудових мігрантів), Бразилії (щонайменше 17 тис. носіїв), Словаччині (11 тис. осіб, які назвали свою мову українською та 24 тис. осіб, які назвали своєю мовою "русинську") та інших країнах.

Українська мова займає за кількістю її носіїв, відповідно до різних джерел, 25-е або 22-е місце у світі. Вона є також третьою або другою за поширеністю серед слов'янських мов. За різними оцінками загалом у світі українською мовою говорить від 41 до 45 млн осіб.

В Україні усе населення розуміє українську мову і близько 31 мільйона осіб може говорити нею. В останні роки[які?] цифра тих, хто активно користується українською мовою, поступово зростає.

У 1994 році в Австралії налічувалося 30 тис. українців, розподіл їх був такий: 34,8 % в Новому Південному Уельсі, 32,6 - у Вікторії, 16,7 - у Південній Австралії, 7,3 - у Західній Австралії, 5,8 - у Квінсленді, 1,5 - на території федеральної столиці, 1,5 % - на острові Тасманія. Близько 75 % українців мешкає у столицях штатів, 22 - у провінційних містах, 3 - на фермах; 50,8 % визнало українську мову рідною.

Українці - одна з найорганізованіших етнічних груп у країні, однак, є чітка тенденція асиміляції та скорочення чисельності україномовних австралійців. Українські громадські організації континенту Союз українських організацій в Австралії, "Пласт", Об'єднання української молоді (СУОА) та інші, а також церкви - Українська греко-католицька та Українська автокефальна православна - сприяють збереженню та підтримують розвиток української мови.

Австралійський варіант української мови щодо фонетичної, граматичної та лексичної інтерференції англійської мови дуже близький до канадського, британського, американського варіантів, одначе на лексичному рівні він характеризується деякими австралізмами, наприклад, білабонґ - "затока, утворена гирлом річки" ( англ. billabong).

1968 року Дмитро Нитченко (Чуб) опублікував "Український правописний словник", 1985 - його 2-ге видання під назвою "Український ортографічний словник".

Заходами Фундації українознавчих студій в Австралії 1978 року розпочато програму українознавства у формі семінарів та літніх курсів в Університеті Макворі (Сідней), в Університеті ім. Монаша, в Університеті Фліндерса (Аделаїда). 1984 року започатковано регулярну програму при факультеті сучасних мов в Університеті Макворі. На початку 1985 року при ньому створено Центр українознавчих студій. Лінгвістичним проблемам перекладу, мовній інтерференції присвячено праці мовознавця і літературознавця Г. Кошарської (з 1989 - керівник Славістичного відділу цього університету). У 1989 році Г. Кошарська та лінгвіст-методист А. Шимків підготували "Серію вправ української мови" (22 лекції, записані на касетах) як перший етап проекту "Українська мова в практиці".

1950 року під керівництвом професора Ю. Пеленського утворено Австралійський відділ НТШ з осередками (тепер) у Сіднеї, Мельбурні, Аделаїді; з 1989 року діє Товариство української мови ім. Т. Шевченка, з 1990 - Асоціація україністів Австралії (голова - М. Павлишин).

Носіями української мови в Білорусі є передусім автохтонне українське населення Берестейщини й Пінщини (південно-західна частина країни), а також вихідці з України, що оселилися в різних місцевостях Білорусі за радянського часу. Значна частина українців, які переселилися в Білорусь, втратила рідну мову і послуговується російською. Берестейсько-пінські говірки чітко окреслюються густим пасмом ізоглос від м. Кам'янця до м. Пружани і далі по річках Ясельді, Прип'яті, Стиру аж до кордону з Україною. Переважна більшість славістів (серед них - українські, польські, деякі білоруські) відносить ці говірки до українських, лише білоруські учені вважають їх білоруськими. Берестейсько-пінський діалектний простір членується на чотири діалектні групи: західну, центральну (берестейсько-кобринську), східну (пінську), південно-центральну острівну. Берестейсько-пінський ареал, крім деяких говірок східних діалектної групи, входить до західнополіського говору північного наріччя української мови, говірки східних околиць Пінщини - до середньополіського говору цього ж наріччя. У районі Нижньої Прип'яті, до катастрофи на Чорнобильської АЕС, доки тут проживало населення, існувала смуга українських та перехідних українсько-білоруських говірок.

У Великій Британії живе близько 30 тисяч українців (1989 рік). Українці Великої Британії належать до трьох поколінь, з яких два останні - уродженці цієї країни. Друге покоління здобуло повністю середню освіту, багато хто - вищу. Перше покоління українських родин розмовляє між собою та з дітьми винятково українською мовою; друге - українською, інколи англійською мовою; третє, а також мішані подружжя усіх поколінь - частіше англійською мовою. Але тепер серед українців спостерігається велике зацікавлення українською мовою, прагнення вивчити її.

У мові українців Великої Британії переважає галицький (наддністрянський) діалект, одначе більшість його носіїв намагається опанувати літературну мову. В українські мові першого покоління емігрантів мовна інтерференція проходить переважно на лексичному рівні (слова типу фрідж, теллі, паркувати). У мовленні другого покоління, крім лексичної, спостерігається інтенсивна інтерференція на фонетичному рівні: втрата палаталізації окремих приголосних, альвеоляризація зубних проривних, асиміляція українських голосних до англійських, англійська інтонація. В їхньому мовленні чимало кальок типу квіткове ліжко - клумба ( англ. a flower-bed). У мовленні третього покоління ці риси виражаються ще чіткіше.

Департамент освіти Великої Британії не надає допомоги українцям як етнічній меншості у збереженні рідної мови. Цьому сприяють усі українські громадські організації, зокрема засновані 1945-1946 роках "Союз українців у Великій Британії" (1989 року ця організація мала відділи в 64 містах і містечках), "Союз українських вчителів і виховників" (заснована в 1956 році), українські церкви різних конфесій, де служба Божа правиться українсько мовою. Популяризаторами української мови виступають українські хорові колективи, що є в багатьох містах, зокрема "Гомін", "Русалка Дністрова" і "Трембіта" в Манчестері, "Дніпро" в Олдгемі, "Боян" і "Заграва" в Ноттінгемі, "Верховина" і "Волошки" в Ковентрі.

Повних українських шкіл у Великій Британії немає, є дитячі садки та одинадцятирічні суботні школи українознавства, де діти вчаться раз (рідко двічі) на тиждень. Перші такі садки (7) та школи (20) було організовано у 1955-1956 навчавчальному році. Найбільший розвиток українських шкіл припадає на середину 1960-х років (у 1965-1966 навчальному році було 15 садків з 200 дітьми та 43 школи з 2 473 учнями). Наприкінці 1970-х років, коли в школу прийшло третє покоління, часто із змішаних родин, українську мову стали вивчати переважно як іноземну (на базі англійської). У 1954-1987 роках учні середніх шкіл могли здавати екзамен з української мови на так званому загальному рівні, з 1988 року українську мову включено як факультативну дисципліну до загального свідоцтва про середню освіту у Великій Британії. Після спаду у 1990-х роках розпочався процес відкриття дитячих навчальних закладів: у 1983-1984 навчальному році - 14 шкіл (350 учнів) і 6 садків (92 дітей); у 1988-1989 - 16 шкіл (405 учнів) і 12 садків (110 дітей); через рік кількість учнів збільшилася до 448, відкрився ще один садок. 1955 року завдяки старанням славіста В.-К. Метьюза - тодішнього декана факультету мов і літератури в Інституті слов'янських і східноєвропських студій Лондонського університету - там впроваджено українську мову як факультатив. З 1970 року вона вивчається в цьому інституті як фаховий предмет для деяких славістів, 1991 року організовано регулярне вивчення української мови як окремої дисципліни. Дорослі можуть вивчати українську мову в Лондонському коледжі Українського католицького університету (1979 рік), Інституті слов'янських і східноєвропейських мов Лондонського університету та Бірмінгемського університеті. Силами Спілки українських учителів Великої Британії опубліковано 1970 року "Нарис методики викладання української мови" Б. Шкандрія.

З першого покоління українських письменників і журналістів Великої Британії відомі: Олекса Воропай, М. Верес, В. Бора (справж. - Б. Шкандрій), М. Добрянський, Г. Мазуренко, К. Зеленко, Н. Драбат. На початку 1970-х років з'явилася група українських літераторів, що належить до другого покоління: Я. Василюк, Я. Рутковський, М. Юрків, В. Даківська, В. Слез. 1975 року утворено Товариство українських літераторів у Великій Британії. При Спілці українців у Великій Британії є українське видавництво (у Лондоні), книжково-сувенірні крамниці і бібліотеки (у Лондоні, Манчестері та ін.). Спілка видає з 1945 року тижневик спершу під назвою "Наш клич" (1945-1947 роки), далі "Українська думка". В 1977-1983 роках виходив журнал "Вітраж". Бібліотека Інституту слов'янських і східноєвропейських студій Лондонського університету (заснована в 1915 році) має український фонд (6 тис. одиниць).

Українська мова в європейській частині Росії функціонує передусім у місцях постійного проживання українців на території південної частини Курської, Бєлгородської і Воронезької областей, у Самарській та Саратовській областях ( Поволжя), у Ростовській області (на Дону), в Краснодарському краї (на Кубані), на Північному Кавказі.

У Ростовській області українські говори охоплюють майже чверть усієї території. Це ареал, де проходить східна межа між українськими і російськими говорами. Вона досліджена у працях К. Михальчука, М. Дурново, В. Даля, О. Соболенського, Ю. Курського, О. Миртова, С. Габа та ін. Тут українські говірки співіснують з російськими; внаслідок їх взаємодії багато давніх українських діалектних рис втрачено, натомість виникло чимало нових, властивих зоні міждіалектного та міжмовного контакту.

Характер і ступінь взаємопроникнення елементів обох мов на Кубані різні, вони залежать від етнічного складу станиць і розселення українців у їхніх межах (окремими вулицями, кутками чи дворами). У 1920-х - на початку 1930-х років (до 1933) у місцях проживання українського населення навчання у школах і деяких вузах здійснювалося українською мовою (у Бєлгородському, Краснодарському і Воронезькому педагогічному інститутах були відділення з українською мовою викладання), друкувалися україномовні газети, журнали, книжки.

Частину українських говірок, поширених на територіях, суміжних з Україною, охоплено "Атласом української мови" (т. 1, 3). До мережі АУМ входять 7 населених пунктів з Курської області, 33 - з Бєлгородської, 28 - з Воронезької, 34 - з Ростовської, 1 - з Волгоградської та 71 - з Краснодарського краю.

Українська мова в Західній та Центральній Європі поширена виключно в середовищі вихідців з України (головним чином українців) та їхніх нащадків. Зазнаючи повсякденної асиміляції з боку оточення у країнах поселення, українці не втрачають почуття національної свідомості, зберігають рідну мову й культуру. Еміграція українців до Західної Європи, зумовлена політичними та соціально-економічними причинами, почалася майже триста років тому. Загальна чисельність українців у Західній Європі - 93 тис. чол. ( 1989).

В Австрії проживає близько 5 тис. українців ( 1989 рік). Розпочалась еміграція сюди після приєднання Галичини й Буковини до Австрійської імперії. Особливо багато українців прибуло під час 2-ї світової війни (понад 100 тис.). Українці живуть у Відні (1 тис.), містах Зальцбурзі, Куфштайні, Інсбруку, Граці, Клаґенфурті, Філлаху. З 1967 року діє Координаційна рада українських організацій Австрії. Українська греко-католицька церква тут має 7 парафій (4 тис. вірян); найдавніша (з 1784 року) - у Відні при церкві Святої Варвари; є православна церква.

У 1946-1950 роках в Австрії були українські дитячі садки, середні й вищі школи, видавництва "Наші дні" та І. Тиктора, виходили газети "Останні новини", "Промінь", журнали "Літаври" та "Звено", діяли театри, театр, студія тощо.

У Бельгії налічується близько З тис. українців (1989 рік), які приїхали сюди в основному після 1945 року. Вони мешкають у Брюсселі, Левені, провінціях Ено, Лімбург, Льєж. Тут діють Українське науково-освітнє товариство (з 1947 року; опікується школами для українських дітей), Об'єднання українок Бельгії (з 1948 року) та інші національні громадські організації. У 1948 році створено Головну раду українських громадських організацій Бельгії. Є українські греко-католицькі та православні церкви, а також чернечий чин редемптористів. Виходять часопис "Вісті" (з 1945 року) - орган Українського допомогового комітету в Бельгії, журнали "Голос Христа Чоловіколюбця", "Крилаті". У 1947-1948 роках виходив місячник "Тризуб".

В Італії після 1596 року постійно перебуває невелика українська громада греко-католицького. духівництва Рима та його околиць (Українська колегія Святого Йосафата, Українська папська семінарія, храм Святої Софії й Український католицький університетт ім. Святого Климента, Головний монастир сестер служебниць (з 1947 року) і василіанок (з 1953 року), монастир "Студіон" (1954 рік)) і Турина (салезіяни). У Ватикані, в архівах зберігаються документи з історії України. З 1939 року ватиканське радіо щодня транслює програму українською мовою. У 1945-1947 роках в Італії було близько 15 тис. українців, переважно військовополонених, які згодом виїхали до Великої Британії. В 1954-1956 роках видавався італійською мовою журнал "Ucraina" ("Україна"). В університетах Рима і Неаполя були організовані факультети української мови.

У Голландії живе близько 1 тис. українців, які входять до Об'єднання українців у Голландії (з 1948 року). У XVII столітті у вищих школах країни навчались українські студенти. Утворений за ініціативою Андрея Шептицького Апостолат для українців фінансував (1948-1950 рік) Українську католицьку семінарію у Кюлемборгу, сприяв створенню (1951 рік) в Утрехті візантійського хору з голландців, що співають українською мовою. У Тілбурзькому університетіті існує кафедра українознавства.

В Люксембурзі живе невелика група українців, що поселилися тут у 1933 році.

У Німеччині проживає близько 20 тис. українців (1989 рік). У XVIII-XIX століттях українці приїздили сюди групами із західноукраїнських земель на сезонні роботи. Під час Першої світової війни тут було близько 200 тис. українських військовополонених. Після поразки національно-визвольних змагань 1917-1921 років частина українських політичних біженців знайшла притулок у Німеччині. Перед 1939 роком тут проживало близько 10 тис. українців. Центром української еміграції був Берлін. На кінець Другої світової війни в Німеччині опинилося 2,5-3 млн українців (військовополонені, примусово вивезені на роботи до Німеччини та інші), більшість з яких була репатрійована. 1946 року тут налічувалося уже 180 тис. українців, що поступово виїздили до інших країн. Майже половина з тих, що залишилися, поселилась у Баварії, інші - в Баден-Вюртембергу, Гессені, Вестфалії, Нижній Саксонії, Гамбурзі, Бремені, Берліні тощо. 67 % українців - католики східного обряду, 31 % - православні. 1945-1951 відзначені бурхливим громад, і культур, життям українців Німеччини (41 організація з 638 відділеннями і 58 тис. членів, 5 вищих навчальних закладів, Наукове товариство ім. Шевченка, 44 видавництва, що випускали 147 періодичних видань і опублікувало понад 700 книг, 31 оркестр, 60 хорів, 54 аматорських колективи тощо). За станом на 1955 рік була 41 суботня школа і 24 дитячі садки (1970 року 20 і 3 відповідно). Центром громадського, наукового та культурного життя українців у Німеччині, всієї діаспори став Мюнхен. Тут міститься Український вільний університет (з 1946 року), Європейське представництво Української вільної академії наук, Український технічно-госпосподарський інститут (з 1945 року - у Регенсбур-зі, з 1952 - у Мюнхені), видавництва ("Українське видавництво", "Сучасність", "Молоде життя", "Verlag Ukraine", що разом з Німецько-українським товариством видає німецькомовну літературу про Україну тощо), у 1954-1995 роках працювала українська редакція радіостанції "Свобода", з 1954 року виходив громасько-політичний тижневик "Шлях перемоги" (з 1992 року - у Львові, з 1996 - у Києві), католицький релігійно-суспільний тижневик "Християнський голос" (1949-1951 рік), місячник "Сучасність" (з 1961 року; з 1992 - у Києві), виходить молодіжний журнал "Авангард" (з 1946 року); у Карлсруе - Ландсгуті видається квартальник Української автокефальної православної церкви "Рідна церква" (з 1952 року) тощо.

У Франції нараховується близько 30 тис. українців (1989 рік). Першими переселенцями були прихильники гетьмана І. Мазепи. Наприкінці XIX - на початку XX століття сюди прибуває з Наддніпрянщини й Галичини чимало інтелігенції, за участю якої створюється осередок українського громадського і культурного життя. Багато українців приїхало після Першої світової війни (учасники національно-визвольних змагань 1917-1921 років, заробітчани з Галичини). В 30-х роках XX століття у Франції жило до 40 тис. українців. Під час Другої світової війни тут опинились українці, примусово вивезені на роботи, та полонені. Багато з них вступали до лав Руху Опору, об'єднувалися в українські бойові загони. Після війни до Франції переїхали українці з таборів переміщених осіб в Австрії і Німеччині. Тепер найбільше українців живе в Парижі та центральних і східних регіонах країни. За віросповіданням вони належать до Української автокефальної православної церкви й Української греко-католицької церкви. Діє близько 20 українських громадських організацій та установ, які координуються Українським громадським комітетом у Франції. Освіта українською мовою забезпечується громадськими організаціямиціями. Є українські школи, заняття в яких проводяться по середах (Париж, Ліон), та тритижневі курси українознавства під час канікул. Підготовка фахівців з української мови здійснюється у державних вищих школах: з 1939 року - у Національному інституті східних мов і цивілізацій, з 1972 року - в університеті Париж VIII (Сен-Дені) та в університеті Бордо. Питаннями культури опікується Українське академічне товариство. Наукова робота зосереджена в Сарселі біля Парижа, де перебуває НТШ в Європі, що видає "Записки Наукового товариства імені Шевченка", "Вісті із Сарселю", "Вісті Наукового товариства ім. Шевченка в Європі". Там же перебуває редакція "Енциклопедії українознавства", Комісія допомоги українському студентству. Різного часу у Франції виходили періодичні видання: "Тризуб" (1925-1940 рік), "Українець" (1945-1946 рік), "Україна" (1949-1953 рік); франкомовні "La Revue Prométhé" (1938-1940 рік), "Bulletin franco-ukrainien" (1959-1970 рік), "Échos d'Ukraine" (1962-1969 рік) тощо. Тепер випускаються тижневик "Українське слово" (з 1933 року), а також франкомовні: "LEst-Européen" (з 1962 року), "Échanges" (з 1971 року), "La Tribune Ukrainienne" (з 1992 року), "Kaléidoscope Ukrainien" (Париж-Київ, з 1998 року; частково - україномовний) тощо. Перша українська друкарня у Франції видає періодику і книги укравїнською та французькими мовами, має книгарню. Цінні архівні матеріали зберігаються у Бібліотеціці ім. С. Петлюри в Парижі. Комітет українського народного мистецтва (Париж) знайомить французів з українською художньою творчістю. Широко відомий ансамбль "Запорозькі козаки" в Шалетт-сюр-Люен.

У Швейцарії живе невелика група українців. Першими емігрантами були інтелігенти, які в другій половині XIX ст через нац. утиски з боку імперських російського та австро-угорського урядів залишили свою батьківщину і в 70-х роках XIX століття створили тут український громадсько-культурний осередок. Заснована М. Драгомановим "Українська друкарня" (1876-1919 рік) видала 112 книг і брошур. Тут виходили "Громада" (1878-1882 рік), "Боротьба" (1915-1916 рік) та французькою мовою "La Revue ukrainienne" (1915-1917 рік), "LUkraine" (1915-1920 рік). Діють Академічна громада (з 1945 року), Українське товариство у Швейцарії (з 1951 року), Українське жіноче товариство (з 1981 року). Українська діаспора в Швейцарії сприяє налагодженню зв'язків України зі світом. Особливо велика заслуга в цьому проф. Б. Гаврилишина.

У Швеції мешкає близько 2 тис. українців (1991 рік). З'явилися вони тут ще за часів Київської Русі. Великий потік емігрантів (після 1709 року) був зумовлений подіями Північної війни. Сучасна українська діаспора склалася в основному після Першої та Другої світових війн. Найчисельніші групи - у Стокгольмі, де у 1947 році засновано Українську громаду, що видає квартальний бюлетень "Скандинавські вісті" (з 1954 року); у Мальме, де діє Українське культурне товариство; в Еребру, де є Українсько-шведська громада. Шведський уряд виділяє кошти на утримання державної української школи.

Поширення української мови в Казахстані пов'язане з появою на його землях українських поселень, починаючи з останньої чверті XVIII століття. Для охорони завойованих територій на Сході Росія створила Сибірське козаче військо, дислокація якого охоплювала й частину сучасного Казахстану. 1770 року до нього були залучені заслані сюди учасники Коліївщини - гайдамацького руху на Правобережній Україні, придушеного російськими і польсикими військами 1768 року. Згодом на казахську землі переселилося кілька тисяч селян з Харківської губернії. Масове переселення українців до Казахстану розпочалося після скасування кріпацтва 1861 року. Царський уряд 1881 року затвердив "Тимчасові правила щодо переселення селян на вільні казенні землі". 1889 року видано закон про добровільне переселення сільським жителів і міщан на казахські землі. З 1886 року Переселенське управління почало публікувати статистичні дані про масштаби переселенського руху. За Всеросійським переписом населення 1897 року українців у Казахстані налічувалося вже 93,2 тис. чол., тобто 1,89 % від його населення. Найбільше їх осіло на територіях, які пізніше склали Акмолінську, Північноказахстанську та Кокчетавську області, - 51,1 тис. чол. Наприкінці XIX - на початку XX століття потік переселенців з України значно зростає через погіршення становища українського селянства. Після російської революції 1905 року царський уряд, щоб пригасити невдоволення серед малоземельних селян, ініціював їх переселення за програмою столипінської аграрної реформи. В цей період кількість українців у Казахстані зросла до 789,3 тис. чол., головним чином за рахунок вихідців з Полтавської, Харківської, Херсонської, Волинської, Київської, Чернігівської губерній. За радянського часу українське населення у Казахській РСР збільшувалося за рахунок виселення з України т. з. куркулів та репресованих. Найбільшої кількості українське населення в Казахстані досягло в 1970 році 936 628 чол. внаслідок природного приросту та переселення з України у зв'язку з промисловими новобудовами, освоєнням цілини, а також призначеннями до республіки молодих фахівців-українців. Перша спроба задовольнити мовні й культурні потреби українців у Казахстані припадає на кінець 20-х - початок 30-х років. У заходах з національного питання, запланованих керівними органами, наголошувалося на господарському і культурному обслуговуванні інтересів національних меншин, передбачалося утворення окремих адміністративних одиниць (волостей, районів) за національною ознакою в місцях проживання однорідного за національним складом населення. 21.III 1930 Президія ЦВК Казахської СРР прийняла постанову "Про посилення обслуговування українського і німецького населення рідною мовою". Ця постанова пропонувала окружним виконкомам у місячний термін визначити сільради з переважанням українського населення й надалі вести облік українських рад окремо від російських. За майбутнього районування передбачалося врахувати необхідність збереження і виділення національно однорідних українських рад та районів. У селах і районах з переважанням украънського населення всі радянські і кооперативні органи мали вжити практичні заходи для забезпечення з 1 січня 1931 переходу на обслуговування цього населення українською мовою, а до 1 січня 1933 перевести на цю мову діловодство. Наркомат освіти було зобов'язано розробити конкр. план запровадження з 1933/34 навчального року в українських селах і районах викладання в школах українською мовою, а для цього забезпечити навчальний процес кадрами вчителів-українців або особами, що знають українську мову, українськими підручниками і посібниками, а також відкрити спеціальні школи або відділення для українців при школах тощо. Відповідно до цієї постанови на кінець 1932 року в Казахстані було виділено три українські національні райони: Ак-Булацький - 60 сільрад, Федорівський - 24 сільради та Цюрупинський - 26 сільрад. 27-28 лютого 1932 року Президія ЦВК республіки з метою дальшого посилення та поліпшення роботи серед націолнальних меншин в Казахській РСР приймає постанову про створення при Президії ЦВК відділу національних меншин. Після об'єднаного пленуму ЦК і ЦКК КП(б) України, на якому було обговорено найближчі завдання щодо національної політики в Україні, 20 грудня 1933 вийшла пов'язана з нею постанова Казкрайкому ВКП(б), згідно з якою дальше проведення українізації припинялось. Натомість тут, як і повсюдно, під гаслами піклування з боку держави, "дружби народів" і "зближення націй" починає проводитись політика зросійщення. Як наслідок, це поступово призвело до значного зменшення серед українців Казахстану показника володіння мовою своєї національності, визнання її рідною, до занепаду національної свідомості. Якщо в переписах 1897, 1916, 1917 років рідна мова була водночас і етнічним визначником і серед українців не відзначалося зміни етнічного самовизначення, то переписи радянського часу засвідчують цілком інший стан. Так, за переписом 1959 року, рідною українську мову вважало 460 079 українців з 762 131 або 60,3 % усього українського населення Казахстану; 30 165 вважали рідною мовою російську, 85 - казахську, 317 - інші мови. А вже за переписом 1989 цей показник склав лише 36,6 %.

У зв'язку з демократизацією суспільства та наступним розпадом СРСР і постанням незалежних держав, особливо після Конгресу українців колишнього СРСР та Першого Всесвітнього форуму українців 1992 року, у Казахстані почали створюватися українські громади, які головним завданням ставили об'єднання казахстанських українців задля відродження, вивчення і вдосконалення знання української мови, рідної культури, звичаїв, обрядів тощо. Першим таким об'єднанням став Український культурний центр у м. Алмати (голова - доктор філології О. Гаркавець). 1991 року УКЦ провів Перший фестиваль народної творчості українців Казахстану. 1994 року засновано офіційне періодичне видання - загальноказахстанську газету "Українські новини". При УКЦ діє дитячий ансамбль "Україночка". Українські громади виникли також у містах Акмолі (з 1998 року - Астана, тепер столиця країни), Актау, Аркалику, Байконурі, Караганді, у Кустанаї, Павлодарі, Петропавловську, Семипалатинську, Талдикургані, Таразі, Уральську, а також у багатьох районах. В Астані відкрито перший у Казахстані Український навчальний комплекс, куди входять: українська гімназія, дитячий садок та недільна школа. При об'єднанні діє український фольклорний ансамбль "Червона калина" та юнацька спортивна організація "Пласт". У складі Павлодарського товариства української культури ім. Т. Шевченка діє український хор, недільна школа та дитячий ансамбль "Промінь". Регулярними є передачі обласного радіо і телебачення українською мовою. У м. Караганді діють Український культурний центр з недільною школою, Ліга українських жінок Караганди і Карагандинської області, греко-католицька церква, де служба правиться українською мовою. У м. Семипалатинську - Товариство української культури "Світанок". З 1993 року на Алмати й Алматинську область почали регулярно транслюватися передачі Української служби Всесвітнього радіо "Україна". Українські громади беруть активну участь у роботі Асамблеї народів Казахстану - дорадчого органу при Президентові Казахстану. В областях і в Алмати діють малі асамблеї. 1995 року за сприяння посольства України в Казахстані створено товариство дружби "Казахстан - Україна". В 1997 році постали дев'ять обласних філій цього товариства, які працюють у тісному контакті з українськими громадами.

У мовній характеристиці перепис населення Канади засвідчив знання рідної мови й однієї з державних. У переписах від 1971 року зібрано також інформацію про найчастіше вживану в побуті мову. До 1941 року рідною вважалася та мова, яку дана особа вивчила найкраще і якою розмовляє. У пізніших переписах рідною вважається мова, яку дана особа найперше вивчила і яку розуміє. Для перших українських переселенців у Канаді рідною була виключно українська мова. Але життя в чужомовному оточенні, чужомовна освіта, мішані шлюби, територіальна розсіяність сприяли тому, що українську мову частини нащадків першопоселенців почала витісняти англійська (в окремих випадках французька). Якщо у 1931 році українську мову вважали рідною 93,1 % української етнічної групи, то в 1971 - 48,8, а в 1981 - 35,4. За переписом 1991 року визнали українську мову рідною лише 19 % українців; менше 40 % їх володіло нею; серед тих, що вживали рідну мову в побуті, переважали люди старшого віку, переважно із сільської місцевості (провінції Манітоба, Саскачеван). У провінції Альберта з 1970 року почалася індустріалізація, яка спричинила інтенсивну міграцію селян до промислових осередків, де спостерігався сильний вплив англомовного оточення.

Мова перших українських іммігрантів (1891-1914 рік) мала виразне південно-західне діалектне забарвлення; відчувалася також досить низька загальна мовна культура її носіїв. У Канаді на неї почала сильно впливати англійська мова - відмінної структури, неблизькоспоріднена. З приїздом іммігрантів з інших районів України, зокрема після Другої світової війни, з розвитком української преси посилилися вплив і взаємодія різних українських діалектів. У 1960-х роках через урбанізацію та інтенсифікацію білінгвізму українська мова стає набутою для більшості народжених у Канаді українців, панівна роль у спілкуванні двомовців уже повністю належить англійській мові. У 1970-х роках із проголошенням Канади багатокультурною державою у межах офіційного білінгвізму серед українців зросли зацікавлення своєю етнічною спадщиною, зокрема мовою, намагання наблизити своє мовлення до української літературної норми. Події в Україні в 1990-ті роки, вихід України на політичну карту світу як незалежної держави ще більше сприяли цьому.

Понадсторічне функціонування української мови в Канаді - знаменне явище. Мову українців Канади досліджували у своїх працях Ю. Жлуктенко, Б. Ажнюк, Ярослав Рудницький, І. Герус-Тарнавецька, Р. Петришин, І. Тесля, А. Шимків, О. Купльовська, А. Роїк, Р. Климаш, І. Погорецький, М. Лупул, Б. Кордан.

Вплив англійської мови відчувається в канадському варіанті української мови найінтенсивніше на лексичному рівні. Іммігранти, зіткнувшись з великою кількістю об'єктів, явищ, понять, для яких не було назв у рідній мові, зверталися (найчастіше несвідомо) до англійської мови, безпосередньо зв'язаної з канадською дійсністю (наприклад: степлер, діп-фріз, дішвашер, тостер). Було запозичено також чимало слів, які позначають найчастіше вживані поняття і предмети, хоч вони є і в українській дійсності (наприклад рум - кімната, стокінси - панчохи, айскрім - морозиво, норса - медсестра).

Запозиченням часто була властива фонетична та морфологічна інтерференція: слова набували такої форми, яка була найдоступніша носієві української мови, наприклад ярда ( англ. yard), шопа ( англ. shop). Зокрема, виразній українізації піддавалася структура запозичених дієслів: клінувати ( англ. to clean), вочувати ( англ. to watch). Паралельно із поповненням лексичного запасу, передусім за рахунок запозичених через транскрипцію або транслітерацію слів, відбувалося його скорочення, бо цілий ряд слів, фразеологізмів, прислів'їв тощо виявився зайвим у канадській дійсності. В канадському варіанті української мови чимало полонізмів ( бруди, куртина, залеглість) і русизмів ( воздух, поміч) - це спадщина отчого краю. Поруч із безпосереднім запозиченням слів та словосполучень з англійської мови в українську відбуваються процеси лексичного калькування з використанням власних морфем: мировий рух ( англ. peace movement), довгі години - довгий робочий день ( англ. long hours), він дістав дуже сердитий ( англ. he got very angry), вона дістала простуду ( англ. she got a cold), як він був 20 років ( англ. when he was 20 years old). Дуже часто калькують також англійські фразеологізми: посковзнення пера - незначна помилка ( англ. slip of the pen), священна корова - щось заборонене, недоторканне - часто з погляду місцевого населення ( англ. sacred cow), червоний оселедець - що-небудь, що відволікає увагу, навмисне вводить в оману ( англ. red herring). Здебільшого методом калькування передаються окремі назви канадських установ: Міністерство справедливості - Міністерство юстиції ( англ. Ministry of justice). Іноді спостерігається комбінування словотворчих елементів однієї мови з коренями іншої: бойсик (від boy), плейсик (від place), сторник - власник крамниці (від store), дресинка, дреска (від dress), горсіо, горсик (від horse).

Спостереження над усним мовленням українців в Канаді свідчить про те, що в його сучасному звучанні відбуваються значні зміни: дзвінке гортанне г замінюється придиховим h; не розрізняються голосні і та и, е та и; тверде й м'яке л збігаються в проміжному (щодо цих ознак) середньоєвропейському 1, змінюється якість українських голосних а, о; звуки т, п вимовляються з придихом.

Структурний вплив англійської мови виявляється в калькуванні прийменникових конструкцій (я то написала з пером - англ. І wrote it with a pen; концерт відбувся на сьомого листопада - англ. the concert was held on the seventh of November); у розширенні вживання препозитивного означення (прерійний хлопчик замість хлопчик з прерій), в надмірному (з погляду української мови) вживанні форм пасивного стану, віддієслівних іменників, присвійних займенників.

Навчання рідної мови було однією з найголовніших турбот українців від самого початку їхнього поселення у Канаді. Українська освіта в Канаді була успішно інтегрована в програму державної школи. У перші десятиріччя перебування українських іммігрантів у Канаді, незважаючи на значні труднощі (нестача кваліфікованих учителів, підручників тощо), відкривалися початкові школи. У 1898-1920 роках у провінціях Манітоба, Саскачеван, Альберта діяли двомовні українсько-англійські школи, де вивчали, крім англійської, також українську мову, історію і культуру.

У 1970-х роках після того, як у Канаді проголошено політику багатокультурності, відродилася двомовна освіта в державних школах провінцій Манітоба, Саскачеван, Альберта. Вона набула форми спеціалізованих шкіл, де і українська і англійська мови є мовами навчання. Більшість учнів у цих двомовних школах - англомовні.

Українська громада в Канаді домоглась заснування двох видів навчальної програм з української мови в державних школах. Першою є програма з української мови як іноземної (українська мова вивчається у 1-12 класах як окремий предмет 30-40 хв. на день протягом п'ятиденного шкільного тижня); друга програма передбачає не лише вивчення української мови, а й викладання цілого ряду предметів - суспільствознавства, мистецтва, фізичної культури, музики та релігії українською мовою.

1993 року близько 1,8 тис. учнів вивчали українську мову в державних школах провінції Альберта, 1 тис. - в Манітобі, 700 - у Саскачевані, 2 тис. - в Онтаріо. У місцевостях з найбільшим зосередженням українців було введено факультативне навчання української мови, спочатку в середній, а згодом і в початковій школах ( 1974 року у Саскачевані і Альберті, 1979 - в Манітобі). Але на цей предмет відводиться здебільшого одна година на тиждень, тому позашкільне навчання не втратило свого значення і тепер.

Українську мову вивчають і в так званих суботніх школах (головним чином у суботу та неділю). Значний внесок у навчання української мови в Канаді відділу освіти провінції Альберта і методичного кабінету української мови при Канадському інституті українських студій (КІУС) зробили педагогічні товариства, учителі, мовознавці (Є. Козловський, І. Шклянка, Дж. Дуравець, Д. Струк, В. Смирнів, Яр Славутич, Дж. Стечишин, Ярослав Рудницький, Ю. Луцький, Дмитро Кислиця, О. Івах, П. Юзик, С. Чорній). Завдяки їм опубліковані посібники, підручники, навчальні матеріали з української мови. У навчальному процесі використовуються підручники української мови для англомовного населення, що вийшли в Україні (Ю. Жлуктенка, Н. Тоцької, Т. Молодід, Г. Макарової, А. Медушевського, Р. Зятковської).

Велика роль у збереженні та розвитку української мови в Канаді належить літературі. Література українською мовою започаткована в 90-ті роки XIX століття. Перші оповідання під заголовком "Канадійська Русь. Подорожні вспомини" написав і видав 1897 року Н. Дмитрів. Перший вірш - "Канадійські емігранти" - належить І. Збуру (1898 рік, опублікований в україномовній газеті "Свобода" 1899 року). Українські письменники Канади і СІЛА у 1954-1998 роках мали своє об'єднання "Слово" та видавали однойменний альманах (з 1970 року вийшло 13 випусків). У 1964-1979 роках вийшло 5 книг в альманасі "Північне сяйво". Українська імміграція мала вирішальний вплив на популяризацію української літератури в англомовному світі. Першими пропагандистами і перекладачами українського художнього слова в Канаді були Ф. Г. Р. Лайвсей, Е. Дж. Гантер, П. Канадійці, які, працюючи серед українських іммігрантів, зацікавилися їхньою культурою, опанували українську мову. Серед перекладачів українського походження відомі Ю. Луцький, Джон Вір (справжнє ім'я - Іван Вив'юрський), М. Скрипник, Б. Мельник, Н. Педан-Попіль, М. Тарнавський. Значний перекладацький доробок В. Кіркконела та К. Андрусишина - антологія "Українські поети 1189-1962" (1963 рік) і майже повне видання "Кобзаря" англійською мовою під назвою "Поетичні твори Тараса Шавченка" (1964 рік). За редакцією К. Біди в 1968 році вийшла двомовна антологія "Поезія сучасного Квебеку", у якій твори Р. Шокета, А. Гебер, А. Гранбуа, А. Піше, Р. Жігера подано в оригіналі (французькою мовою) і в українських перекладах Б. Олександріва, І. Качуровського, К. Дмитрика. В 1989 році опубліковано бібліографічний покажчик "Українська література англійською і французькою мовами. Переклади і критичні праці (1950-86)", укладений О. П'ясецькою. Збереженню української мови сприяють також численні українські громадські, громадсько-політичні, церковні (у церквах усіх віровизнань богослужіння правиться переважно українською мовою) організації, преса, мистецтво. Чимала роль музеїв "Село української культурної спадщини" в Едмонтоні, "Український музей Канади" у Саскатуні з філіями в Торонто, Вінніпезі та Едмонтоні, "Парк української писанки" в Саскатуні, центру "Осередок української культури та освіти" у Вінніпезі. Вагоме значення українських книгарень, зокрема Української книгарні в Едмонтоні (заснована в 1915 році).

До 1903 року життя українців Канади висвітлювалося на сторінках газети "Свобода", що з 1893року виходила в США. Найстаріша українська газета в Канаді - тижневик "Канадійський фармер" (виходить з 1903 року). У 1981році вона злилася з газетою "Канадійський голос" (виходила з 1910 року). До 1920 року українці видали 54 газети і журнали, деякі з них мали лише декілька випусків. Ще 150 періодичних видань було в 1921-1940 роках і 350 - після третьої хвилі еміграції. Соціалістичну пресу представляли газети "Червоний прапор" (1907-1908 рік), "Робочий народ" (1909-1918 рік), "Нова громада" (1911-1912 рік), "Українські робітничі вісті" (1919-1937 рік), "Народна газета" (1937-1940 рік). Дві газети, засновані під час Другої світової війни, - "Українське життя" (1941 рік) та "Українське слово" (1943 рік) злилися в 1965 році в газету "Життя і слово". Перша католицька газета в Канаді - "Канадійський русин" (1911-1919 рік), згодом - "Канадійський українець" (1919-1931 рік). Інші тижневики католицького спрямування - "Наша мета" (з 1949 року) і "Поступ" (з 1959 року). Популярні періодичні видання - газети "Гомін України" (з 1948 року), "Український голос" (з 1910 року), "Вільне слово" (з 1956 року), "Українські вісті" (з 1932 року) та літературний журнал "Нові дні" (з 1950 року). Спершу українська преса Канади допомагала іммігрантам пристосуватися до умов життя в новій країні. Згодом її функцією стало повідомляти про життя в Україні та в українській канадійській громаді. На сьогодні лише п'ята частина українських канадців читає україномовну пресу. З 1989 року досить популярною у Канаді стала "Літературна Україна" (газета письменників України). Українські видавництва від 1945 року ("Гомін України", "Добра книжка", "Євшан-зілля", "Нові дні", "Преса оо. [отців] Василіян", "Новий шлях" у Торонто; "Преса редемптористів" у Йорктоні, "Видавництво українських новин" в Едмонтоні, "Преса Тризуб", вид-во УВАН і вид-во І. Тиктора у Вінніпезі) опублікували чимало україномовних книжок, брошур, календарів тощо. З 1976 року найактивнішим є видавництво Канадського інситуту українських студій, що видає переважно праці з історії та літератури України. Чималу роль відіграє і телебачення українською мовою, зокрема в Альберті (з 1980 року). В 70-х роках організовано серію телепрограм для дітей "У тітки Квітки"; є ряд радіопрограм українською мовою, в Торонто - годинна програма "Світогляд" про новини українського політичного й культурного життя.

Масова еміграція українців до країн Латинської Америки почалася наприкінці XIX - на початку XX століття, головним чином з підневільних українських територій Австро-Угорської імперії (Галичина, Буковина, Закарпаття). Емігрантський потік прямував в основному до двох найбільших латиноамериканських країн - Бразилії та Аргентини. Початком масового від'їзду українців до Бразилії вважається зима 1894-95 років. На кінець листопада 1895 року тільки з 15 східногалицьких повітів до цієї країни виїхало 1712 родин (8142 особи). Головними осередками концентрації українських поселенців у Бразилії стали штати Парана, Санта-Катарина, Ріу-Гранді-ду-Сул, Сан-Паулу. Тепер у Бразилії мешкає близько 115 тис. українців. Основним напрямом діяльності перших укранських громадських організацій був культосвітній. У серпні 1902 року в столиці штату Парана Куритібі було створено першу на латиноамериканському континенті українську організацію - Товариство "Просвіта", головною метою якого було поширення просвіти між русинами-українцями, що мешкають у Бразилії, шляхом заснування шкіл, філії товариства в колоніях та через видання часопису. Завдяки діяльності цього товариства в штаті Парана в 1912 році вже функціонувало 35 українських шкіл. Початкове навчання української мови для дітей іммігрантів провадилося за допомогою абеток, що надходили з Галичини. Велику роботу із друкування навчальних українських текстів з урахуванням місцевих умов провадила перша на континенті українська газета "Зоря" (виходила в Куритібі в 1907-1910 роках). Товариство ім. Шевченка в Куритібі видавало часопис "Прапор" (1910-1911 рік). З 1912 року у Прудентополісі (штат Парана) виходить щомісячна газета "Праця". З 1975 року функціонує громадське українське об'єднання "Українсько-бразильська центральна репрезентація". Одна зі складових його організацій - "Хліборобсько-освітній союз" - видає щомісячний часопис "Хлібороб", має радіостанцію "Українська хвиля", яка щотижня виходить в ефір українською мовою з програмою "Українські миттєвості" і "Українська година".

Першими українськими іммігрантами в Аргентині вважаються 12 родин, що приїхали в цю країну 27 серпня 1897 року і оселилися в місцевості Апостолес (провінція Місьйонес). За даними дослідника української імміграції в Аргентині М. Василика в Аргентині нині живе 200 тис. українців, які зосереджені головним чином в столиці Буенос-Айресі та на її околицях (100 тис.), в провінціях Місьйонес (40 тис.), Чако (26 тис.), Мендоза (10 тис.). Українці, які прибули до Аргентини наприкінці XIX -на початку XX століття, за своїм соціальним складом були в основному селянами. А багато з тих, що приїхали сюди з України після Другої світової війни, мали середню або вищу освіту. Вони не тільки поповнили вже створені українські поселення, а й значно активізували суспільне життя української громади. Першим культурно-освітнім осередком в Аргентині стала українська читальня, що відкрилася в Апостолесі в 1910 році. У 1912 році був створений Соціальний клуб "Україна" в м. Азарі (Місьйонес). Згодом виникло багато інших громадських організацій. 25 з них -"Просвіта", "Відродження", "Пласт", Спілка укр. молоді, фундація ім. Шевченка, Аргентино-українська асоціація високошкільників, Братство Першої дивізії Української нац.іональної армії ("Галичина"), Українське католицьке об'єднання та інші. В 1948 році на Конгресі українців Аргентини створили Українську центральну репрезентацію (УЦР) українських товариств. За рішенням XX Конгресу українців Аргентини від 3 квітня 1993 року Надзвичайна сесія Головної ради прийняла Статут УЦР, в якому, зокрема, поставлено завдання "дбати про культурний, освітній та економічний розвиток української спільноти. Інформувати народи світу про Україну, її культуру, історію та Українську Державу через публікації книжок, брошур, статей...".

Певна частина української діаспори Аргентини, яка не увійшла до складу УЦР, утворила 1986 hjre об'єднання - Федерацію культурно-спортивних клубів рад. громадян Аргентини.

Із заснуванням українських товариств і створенням українських парафій відкривалися й українські школи, які згодом стали називатися "Рідними школами", та українознавчі гуртки. Перша українська школа в Аргентині відкрилася в м. Апостолесі при читальні ім. Маркіяна Шашкевича в 1910 році. Практично одночасно українська школа відкрилася і в Буенос-Айресі. В 1957 році УЦР заснувала Педагогічну громаду, завданням якої є координація роботи "Рідних шкіл". Спочатку "Рідні школи" діяли без будь-яких навчальних та інших планів. Пізніше Педагогічна громада виробила 10-річну систему навчання, за якою працювали школи при товариствах "Просвіта" та "Відродження". Програма навчання "Рідних шкіл" включає такі дисципліни: читання та український правопис, історія України, географія України, українська література, релігія, співи. До програми середніх класів школи при Українській католицькій церкві входив також предмет "культура і суспільство". 1966 року кардинал Й. Сліпий заснував у Буенос-Айресі філію філософсько-гуманітарного факультету Українського католицького університету з кафедрою славістики, до навчальної програми якої входили, зокрема, українська філологія, історія української літератури, український фольклор, мистецтвово України, історія України, економічна географія України, історія української церкви.

Перша газета українською мовою в Аргентині "Українське слово" з'явилася в 1928 році. її видає й нині товариство "Просвіта". Газету "Наш клич" випускає культурно-освітня організація "Відродження". Українське католицьке об'єднання видає щомісячну газету "Голос Української церкви", а інша релігійна організація - Братство Святої Покрови - газету "Дзвін". Друкованим органом Федерації культурно-спортивних клубів рад. громадян Аргентини стала газета "Рідний край". Раніше ця організація в різні часи друкувала "Українську робітничу газету", "Світло" та "Знання". Перша українська радіопрограма "Вільна Україна", яка мовила для мешканців Буенос-Айреса й передмістя, вийшла в ефір наприкінці 50-х років (спочатку мовлення велося українською та іспанською мовами, але на вимогу місцевого уряду програми перейшли винятково на іспанську мову).

В інших країнах Латинської Америки більш-менш компактно українці живуть в Уругваї (15 тис.), Парагваї (10 тис.), Венесуелі (6 тис.). За час життя в Латинській Америці більша частина українців стала двомовною. Іспансько-українська та португальсько-українська двомовність спричинила появу в рідній мові українців іншомовного лексичного шару, який відображав спочатку назви місцевих реалій, а згодом поширився практично на всі сфери життя. Більшу частину іспанських лексичних запозичень в українській мові Латинської Америки становлять іменники - понад 85 %. Вони належать буквально до всіх сфер життя в новому оточенні: адманістративного поділу і системи управління, політичної лексики, громадської діяльності, військової, юридичної, фінансової лексики, одиниць вимірювання, свят, звертань, географічних назв, безпосереднього оточення, трудової діяльності (назви підприємств і установ, технічні терміни, назви промислової продукції, загальновиробнича лексика, терміни сільського господартсва, назви професій та занять); побуту (продукти харчування та інгредієнти, страви, напої, одяг, взуття тощо); абстрактних понять тощо. Серед іспанських запозичень дієслова становлять приблизно 17 %. Вони входять до української мови Латинської Америки двома способами: 1) до іспанської основи додаються українські суфікси -ува/-юва та закінчення -ти, а в особових формах - відповідна флексія: акомпанювати "супроводжувати" (я акомпанюю); 2) до запозиченого іспанського інфінітива приєднуються суфікси -и- та закінчення -ти (в особових формах цей вид запозичення практично не зустрічається). Серед запозичених інших частин мови прикметники становлять приблизно 6 %, прислівники - 1,3 %, вигуки - 0,5 %.

Коли двомовність стала постійним і масовим явищем, українські іммігранти звернулися до такого лінгвістичного явища, як калькування. Калькування в межах слова здійснюється, як правило, в сфері похідних і складних слів. Наприклад, знаючи іспанський лексичний ряд сага "лице" - descaro "безсоромність, нахабство", вони встановили тотожність першого члена ряду іспанського сага - українське лице, обличчя, і в зв'язку з цим у мовців виникла потреба мати й другий член ряду такої будови, щоб його коренем була морфема - лиц-/лич-. Негативний іспанський префікс des - ототожнився з українським без-, закінчення -о з укр. -я. Так виникла калька іспанського descaro - безликість. Аналогічно з'явилися такі кальковані слова, як: безсорочник > іспанське descamisado "злидар, бідак"; назадництво > ісп. atraso "відсталість", передминулий < ісп. antepasado "позаминулий" тощо. Особливо багато калькованих лексичних одиниць серед словосполучень різних структур (молочна корова > іспанське vaca lechera "дійна корова"; декларація діл > declaración de los hechos (юридичне "зізнання") та фразеологізмів (робити нумери > іспанське hacer numeras "лічити, рахувати"; брати міри > ісп. tomar medidas "вживати заходи"; робити просьбу > іспанське hacer un pedido "звертатися з проханням, замовляти".

В українській мові Латинської Америки спостерігається і таке явище, як семантичне калькування іспанських мовних одиниць. Цей феномен відбувається: а) коли існує фонетична схожість ототожнюваних слів і під впливом значення іспанського інтернаціоналізму змінюється значення відповідного українського слова. Наприклад, слово диригент (польс. dyrygent) в укр. літературній мові винятково музичний термін. Під впливом іспанського dirígent в мові українців Латинської Америки воно набуває більшої генералізації - керівник взагалі: В країні привітали політичного диригента; б) коли звук, склад ототожнюваних слів не має жодної подібності. Наявність такої інтерференції свідчить: тенденція до ізосемії настільки посилилася, що їй більше не потрібна така опора, як однакове чи подібне звучання. В українській мові Латинської Америки існує чимало власних слів, значення яких змінилося на зразок іспанського діалексичного змісту з таким же значенням. Наприклад, іменник вступ, семантично ототожнюючись з іспанським entrada, вживається в значенні 'квиток'. Спостереження за іспано-українським та португало-українським двомовностями показує, що стійкість української мови в досить несприятливих умовах контакту дуже велика. Проникнення в її лексично-семантичну систему великих мас гетерогенного матеріалу надає їй більшої комунікативної гнучкості, посилює пристосованість до нових умов спілкування.

У 1924 році на частині території України було утворено Молдавську АСРР у складі УСРР, тут діяла мережа українських шкіл, бібліотек, різних видавництв тощо За часів панування у Бессарабії Румунії (1919-1940, 1941-1944) викладання у школах здійснювалося тільки румунською мовою. Після 1940 в частині сіл з українським населенням деякий час були школи з українською мовою навчання.

У 1950-х рр. освітня мережа була згорнута, припинився випуск українських видань тощо. Фактично українська мова в Молдові функціонувала лише на побутовому рівні. Після здобуття Молдовою державної незалежності (1991) в місцях компактного проживання українців відновлюється навчання рідною мовою; організовуються бібліотеки української книги, різні українські товариства тощо.

У країні налічується понад 300 тисяч автохтонних українців, що компактно проживають у південно-східних районах (на південь від міст Новий Сонч, Ясло, Кросно, Санок) - північні лемки вздовж польсько-українського кордону (часто впереміш з поляками), надсянці в районі Перемишля (верхнього басейну р. Сян), далі на північ між Бугом і Наревом - носії підляських говірок ( Холмщина).

З новою хвилею української імміграції 2010-их років українська мова значно поширилися у традиційно польських регіонах, де ніколи раніше не проживала суттєва кількість українців. Зокрема, українська мова стала доступною у квиткових автоматах великих міст Польщі (поряд з польською, англійською та німецькою), таких як Варшава, Вроцлав, Познань та Лодзь. Офіційні міські портали таких міст як Познань та Вроцлав додали україномовні версії своїх сторінок. Українські говірки Підляшшя, хахлати або підляшської мови (прості, місцеві) - термін для різних східнослов'янських говірок, на даний час вживається переважно православним населенням, що проживає на Підляшші, найчастіше входить до говірок української мови (західно-поморський діалект північної (поліської) діалектної групи), що відрізняється, однак, від нього багатьма фонетичними та морфологічними ознаками і зазвичай містить численні впливи сусідніх мов: польської, російської, білоруської. Чахлацькими діалектами користуються реліктові православні (на північ від Бугу) та римо-католики (на південь від Бугу) центрального та південного Підляшшя (навколо Семятич, Бєльська Підляського та Білої Підляски).

Українські говірки в Румунії зберігають певні архаїчні риси:

дифтонгічна вимова давніх о, е в закритих складах,

залишки форм двоїни (дві бабі, дві руці, обидві нозі);

архаїчні форми умовного способу дієслів (дав бих, дав бис),

короткі форми давального і знахідного відмінків особових та зворотніх займенників (дай мі, видиш ня);

залишки допоміжного дієслова у формах 1-ї та 2-ї особи однини і множини минулого часу (поївим, поївис, поїлисмо, поїлисте - я поїв, ти поїв, ми поїли, ви поїли);

архаїчний орудний відмінок іменного означення (чоловік красним волосом);

певні морфологічні (наприклад, долонь замість долоня) та лексичні (наприклад, живот замість життя, кліть замість кімната, смик замість борона, навудити замість налякати, наполохати та інші) архаїзми.

Водночас в українських говірках спостерігається вплив румунської мови, передусім у

лексичних запозиченнях: бовар, белчук, ботелев, вакар, гражда, згарда, кавуш, копил, порняла, риндза, струнга, спуза, хергелія та ін.,

семантичних запозиченнях: наприклад, ймитися (про молоко) "скисати" на зразок румунського a se prinde.

В окремих українських говірках поширилася апокопа вокативу (Ми! замість Михайле!) або перенесення наголосу на останній склад кличного відмінка (Петре́! Юро́! Параско́!).

Тривала ізоляція від рідного мовного масиву та інтенсивні контакти з мовою навколишнього середовища зумовлювали, з одного боку, консервацію вихідного на момент переселення діалектного стану, а з другого - перебудову діалектної системи. Фонетика, граматика і лексика українських говірок Боснії зберігають основні риси рідних говірок, набуваючи разом з тим нових, які є наслідком міждіалектної та міжмовної взаємодії. Найхарактерніші фонетичні особливості, успадковані від наддністрянських та південноволинських говірок: обниження голосного [и] в нагол. позиції (лиест, тйехо, робеила), перехід [а] в [е] в наголошені позиції після м'яких приголосних (дис'етий, бол'ет, кон'е); реалізація фонеми [а] голосними [а°]...[оа] під наголосом перед нескладовим [у] (копоау, сказа°у, зоаутра); перехід [т'], [д'] в [к'], [9'] перед [і], [е] (к'ешко, о'Іти, сио'їла); наявність дорсальних [с"], [з"], [ц"] (з"ет', с"ікач, фахіуц"і) та ін. Під впливом сербської і хорватської мов приголосні можуть зберігати твердість у позиції перед [і] будь-якого походження.

Словозмінній системі боснійських українських говірок властиві риси, типові для більшості південно-західних говірок. Це наявність варіантних відмінк. форм (жїнкойу - жїнкоу - жінком), уніфікованих форм родового відмінку множини на -іу іменників усіх типів відмінювання (кбс'іу, сел'іу, нбчіу, їмн'іу, фор-мал'ностіу); коротких форм займенників (ми, ти, м'і, с'і, мн'а, го, му, йму, н'у, йі); аналітичних форм дієслів т. з. другого майбутнього (буду л'еу, будемо йшли, будут знали); перфектних форм дієслів (зналам, булас', воугоурйлис'мо); давніх форм дієслів умов. сп. (каз£у бис', пили бйсте). Вплив сербської і хорватської мов позначився переважно на активізації спільних для цих мов форм орудного відмінку однини іменників жіночого роду з флексією -ом (вбдом, вулиц'ом, сбл'ом), енклітичних займенникових форм тощо. Поширилася тенденція до невідмінювання числівників (пїсл'а пйат' рокіу, в'ід в'іс'ім л'іт).

Лексичний склад генетично неоднорідний; включає загальнонародну і діалектну лексику, запозичення. Зберігся принесений з батьківщини основний словниковий фонд, який стосується повсякденного життя (стіл, крісло, царбк "шафа для посуду", горн'й, бан'ак, душка "плаття", корчунок, фїра, ґрал'і, ковал', бл'ахар, побережник тощо.). Однак потреби в номінації реалізуються здебільшого засвоєнням сербської і хорватської лексики, тому в словниковому складі переселенських говірок значна кількість запозичень. Малопродуктивним є спосіб творення назв на ґрунті власних дериваційних засобів.

Незважаючи на ряд інновацій, які з'явилися на різних рівнях структури українських говірок Боснії, вони в основі своїй залишились українськими. Останнім часом значно посилився вплив української літературної мови, яка викладається в загальноосвівтній школі (населені пункти Прнявор, Баня-Лука, Лішня, Тернополе, Петровці, Вуковар тощо). Видано підручники з рідної мови та літератури для усіх класів. Радіо м. Баня-Лука раз на тиждень транслює передачі українською мовою. Працюють українські культурно-мистецькі товариства. Українською мовою пишуть письменники П. Головчук, О. Власов, С. Кулеба, Р. Мизь, В. Стрехалюк, М. Ляхович, Н. Ляхо-вич, Н. Сапун, І. Терлюк, Б. Гралюк та інші. Нею друкуються матеріалили в журналах "Нова думка", "Думки з Дунаю". Сформувався локальний варіант української літературної мови - русинська мова.

говірки, близькі, майже ідентичні вихідним говіркам; їх носіями здебільшого є люди старшого покоління, частина з яких народилася в Україні;

говірки (переважно у західних районах), що зазнали відчутного впливу російської мови, проте зберігають вихідні українські діалектні елементи;

говірки, в яких наявні лише окремі українські елементи (у гірських і прибережних селах).

Українці живуть на території сучасної Словаччини віддавна: за окремими джерелами - з 10-12 ст. Компактні поселення розташовані в основному вздовж словацько-українського кордону і далі зі сходу на захід смутою завширшки 5-45 км і завдовжки понад 160 км обіч словацько-польського кордону майже до гір Високі Татри. Тепер у Словаччині − 257 українських сіл з населенням понад 109 тис. чол. Окремі українські села збереглися у басейнах рік Топля, Горнад та ін. У 1773 році у трьох жупах Східної Словаччини - Земплінській, Шариській та Спіській - налічувалося 300 сіл з українським та 19 - зі змішаним українсько-словацьким населенням. На той час тут мешкало понад 152 тис. українців, а у 1919 році - 134 тисячі. Останнім часом відбувається інтенсивна словакізація українського населення.

В українських селах Східної Словаччини діють українські школи, щоправда, часто паралельно зі словацькими, в яких є лише окремі українські класи. У місті Пряшеві - український театр, українське відділення при спілці словацьких письменників, відділ української літератури Братиславського словацацького педагогічного видавництва, а на філософському факультеті Кошицького університету - українське відділення з кафедрою української мови і літератури. У місті Свиднику в 1956 році відкрито музей української культури, що має свій друкований орган - "Науковий збірник..." (досі опубліковано 16 томів у 19 книгах).

Основна маса українських говорів на території Словаччини на захід від річки Лаборець - південнолемківські, а на схід від неї і аж до річки Уж - перехідні від лемківських до закарпатських. Головні риси південнолемківських говорів:

наголос на другому складі від кінця (во́да),

тенденція до втрати палаталізації приголосними [т'], [н'], [с'], [ц'] (жолут, оген, вес), диспалаталізація [р'], [ц'] (гончар, палец),

звичайно збереження твердості с (з, ц) у суфіксах -ськ- (рускый, узкый, сироцкый),

збереження давнього і, перед яким приголосні не пом'якшуються (ходиті, носіті),

заміна жі, ші на жы (жи), шы (ши) у зв'язку із сильним ствердінням шиплячих,

тверде л перед голосними часто лабіовеляризується (ходива, ваука - лавка),

відсутність зміни л на у у формах чоловічого роду однини минулого часу (ходіл),

збереження давніх форм називного відмінку множини іменників чоловічого роду (волци, войаци, пастуси, слузи) та ін.

У межах південнолемківських говірок виділяються менші діалектні групи: говори Свидниччини, північної Бардіївщини, Лабірщини тощо.

Вищезгадані обставини зумовили те, що українська мова в США зазнала інтерференції англійської мови на фонологічному, граматичному та лексичному рівнях. Фонетична інтерференція виявляється у вживанні англійських фонем у випадках, де їх вимова відрізняється від української або де українська фонема не має відповідника в англійській фонетичній системі. Найчастіші випадки фонетичної інтерференції:

англійський щілинний сонант [г] замінює український зімкнено-щілинний сонорний дрижачий [р];

напружена артикуляція губ при вимові губних приголосних;

пом'якшення африката дж (під впливом англ.);

англійські альвеолярні приголосні [] замінюють українські передньоязикові проривні [т], [д];

енергійна артикуляція приголосних перед голосними.

Граматична інтерференція виявляється у:

відсутності відчуття роду, відмінка й виду,

у неправильному узгодженні, наприклад, "гарний книжка" замість "гарна книжка"; "він знав моя сестра" замість "він знав мою сестру".

Брак відчуття виду помітний, зокрема, у дієслів руху, наприклад: "Він часто поїхав (або їхав)" замість "Він часто їздив".

У синтаксисі інтерференція виявляється в дотриманні порядку слів англійського речення, в постійному вживанні дієслова-зв'язки бути тощо.

У лексиці англійські слова витіснили чимало питомо українських слів, наприклад, дринк - напій, файт - бійка, бучер - м'ясник, флор - долівка, поверх, барна - стодола, вінда - вікно, кара - автомобіль, майна - копальня, пікча - фотокартка, бейбі - немовля і т. д. Є чимало калькованих зворотів, не властивих українській мові. Наприклад: то бере довгий час зробити ту роботу (it takes a long time to do this work); як стара твоя донька? (how old is your daughter?); трапляються і синтаксичні відхилення, наприклад, прямий додаток у називному відмінку (Чи ти знаєш мій тато?) і т. д.

Українську мову в США з мовознавчого погляду найглибше досліджував Ю. О. Жлуктенко, а з погляду соціолінгвістики - Б. М. Ажнюк, В. Нагірний, Дж. Фішмен.

Українське шкільництво активізувалося після нової повоєнної хвилі еміграції, з якою до США прибули висококваліфіковані педагоги. 1953 року при Українському конгресовому комітеті Америки (УККА) організовано шкільну раду, що керує навчанням у світських школах українознавства, розробляє програми і видає підручники. Крім українських суботніх шкіл, є ще приватні, головним чином греко-католицькі, денні школи, де навчають українською мовою українську мови та культури. Вони функціонують на сході США (1993 року їх налічувалося 15). Кількість учнів, що в 1989-1990 роках відвідувала у США українські та англомовні школи, утримувані українцями, не перевищує 25 тис., тобто становить 15-20 % дітей укр. батьків. Шкільна рада при УККА видає підручники, методичну літературу та журнал "Рідна школа" (тричі на рік). Найкращі посібники з української мови для шкіл українознавства написали Д. Кислиця, К. Кисілевський, А. Гумецька, Б. Чопик.

У перші десятиліття імміграції осередками культурно-освітьнього життя українських громад були читальні (першу засновано 1887 року у містечку Шенандоа, штат Пенсильванія). У 1887 році український журналіст, громадський діяч і священик Агапій Гончаренко (справж. - А. О. Гумницький, 1832-1916 роки) заснував у Сан-Франциско першу на американському континенті слов'янську друкарню. Тут він випустив 5 номерів українською і російською мовами журнал "Свобода" (1872-1873 роки), де надрукував ряд своїх статей, зокрема про М. Гоголя. Опублікував у двотижневику "Вісник Аляска" (видавав його англійською і російською мовами) власний прозовий переклад англійською мовою уривків поеми "Кавказ" Т. Шевченка. При українському католицьких та православних парафіях організовуються хори, театр, гуртки, оркестри, влаштовуються концерти, виставки тощо. Першу укр. газ. "Америка" в Шенандоа (1886-1890) випустив священик Г. Волянський. Відтоді у США з'явилося понад 180 укр. часописів, що виходили в різні періоди і мали різну тривалість. Укр. преса в США орієнтує читача в практ. питаннях життя на амер. континенті та виховує укр. патріотизм, нац. свідомість. Найвпливовішим період, виданням є тижневик "Свобода" (до липня 1998 - щоденна газета), засн. 15 вересня 1893 в Джерсі-Сіті. Крім того, виходить газ. "Америка" (Філадельфія), тижневик "Народна воля" (м. Скрентон), двомовний "Шлях. The way" (Філадельфія), двомовний місячник "Наше життя. Our life" (Нью-Йорк). Під впливом щільніших контактів з Україною та четвертої хвилі еміграції (чимало її представників учителює або ж працює в редакціях україномовних видань) мова української діаспори, зокрема її преси, деякою мірою уподібнюється до української літературної мови.

Радіомовлення українською мовою існує на приватних засадах з 1930 року. Крім 30 місцевих радіопрограм та неперіодичних телевізійних програм українською мовою ведуть передачі "Радіо Свобода" та "Голос Америки". Перші поезії українських авторів у США - це наслідування української народної творчості; їхня тематика - важке еміграц. життя, туга за Батьківщиною, самотність. Перша світ, війна змінила тематику, поезія стала патріотичною як відгомін великих подій визвольних змагань. З першими прозовими творами виступили Г. Грушка, Ю. Чупка, С. Макар, Н. Дмитрів, 3. Бичинський, з драматичними - М. Струтинський, І. Луцик, Є. Мусійчук. Українські письменники США і Канади входять в Об'єднання українських письменників в еміграції "Слово" (засновано 1954 року) з найактивнішими філіями в Нью-Йорку, Філадельфії, Чикаго. На 1990 рік воно об'єднувало 128 письменників і критиків, з них 63 - у США: М. Тарнавська, С. Гординський, Ю. Шевельов, Д. Гуменна, Василь Барка (справж. - Василь Очерет) тощо. Ці письменники не створили окремої емігрантської літератури: тематично і психологічно, з погляду образності, вони продовжували бути частиною загальноукраїнського літературного процесу. Літературне об'єднання видавало неперіодичні однойм. збірники з підзаголовком "Література - Мистецтво - Критика - Мемуари - Документи". Деякі письменники з цього об'єднання з нахилом до модернізму (Б. Бойчук, Б. Рубчак, Ю. Тарнавський та ін.) утворили наприкінці 50-х років так звану Нью-Йоркську групу. Вони опублікували (1959-1971 роки) 10 книг "Нової поезії". Цікава творчість М. Блок, яка впроваджувала українську тематику в англомовну літературу для молоді, та П. Килини, американської поетеси, що пише також і українською мовою. Літературний фонд ім. І. Франка в Чикаго проводить щорічно конкурс на найкращий художній твір. Об'єднання Мистців Українців в Америці видавало журнал "Нотатки з Мистецтва". Постійні українські музеї є в Нью-Йорку (Український музей), Чикаго (Музей модернового мистецтва), Стамфорді, Клівленді, біля Філадельфії (Музей української спадщини). Репрезентативним культурним центром є Український інститут Америки в Нью-Йорку, заснований 1952 року та субсидований філантропом-винахідником В. Джусом. Плеканню української мови сприяє театр та музичне мистецтво, зокрема українська пісня (велика заслуга в цьому хору О. Кошиця). Українські музичний інститут має відділи в декількох містах (у 1990/91 навчальному році у ньому налічувалося біля 700 учнів). Серед мистецьких колективів виділяється Капела бандуристів ім. Т. Г. Шевченка, організована у Детройті в 1949 році. Останніми роками популярними стали щорічні українські фестивалі, зокрема в Гарден Стейт Артс Сентер (шт. Нью-Джерсі), Робін Гуд Дейл (м. Філадельфія), Мейнор Коледж (м. Філадельфія) та фестиваль на вулицях українських кварталів Нью-Йорка.

На території Угорщини компактних українських поселень тепер уже немає. Єдиним селом, в якому українська мова збереглася як засіб спілкування у побуті, є Комлошка біля Шарошпатака (комітат Боршод-Абауй-Земплен, а частково село Мучонь та передмістя м. Мішкольца Герембель). Місцеві жителі, чиє українське пракоріння сягає давніх віків, називають себе здебільшого то словаками, то руснаками. Мовознавці В. Гнатюк, О. Сабо, Й. Штольц кваліфікують їхню говірку українською. Е. Балецький відносить її до лемківських, що збереглися у селах Банське і Давидів біля Кошиців ( Словаччина). За даними Е. Балецького та М. Жироша, релікти цих говірок мають місце ще в кількох селах, суміжних з Комлошкою.

Східнослов'янські лексеми в північних регіонах Угорщини засвідчують місцеві писемні пам'ятки початку XIII століття, а в записах починаючи з XVII-XVIII століть уже трапляється багато власне українських антропонімів, спільних з антропонімами Закарпаття.

1. У Росії, Молдові, включаючи невизнану Придністровську Молдавську Республіку, у Білорусі, Румунії, Польщі та Словаччині.

2. За результатами соціологічного опитування 1997 р. українською мовою володіє переважна більшість українців Казахстану: 36 % - вільно, 24 % - досить вільно, 16 % - із певними труднощами, 15 % - можуть порозумітися і лише 8 % не володіють зовсім.

3. Чорнописький І. Чи звучатиме наша мова на Зеленому континенті? // Уряд. кур'єр.- 2005.- 26 трав.- С. 16.

4. Українська мова невдовзі з'явиться у квиткових терміналах Варшави // Наш вибір - інформаційний портал для українців Польщі

5. Ганудель 3. Лінгвістичний атлас українських говорів Східної Словаччини, т. 1-2. Пряшів, 1981-89;

6. Латта В. Атлас українських говорів Східної Словаччини. Пряшів, 1991

7. Панькевич І. Українські говори Підкарпатської Руси і суміжних областей. Звучня і морфологія, ч. 1. Прага, 1938

8. Балецкий Э. О языковой принадлежности и заселении села Комлошка в Венгрии. // Studia Slavica, t. 2, fase. 1-4. Budapest, 1956

9. Балецкий Э. Диалектические записи из Комлошки. // Studia Slavica, t. 26, fase. 1-2. Budapest, 1980

10. Жирош M. Руска Гадня. // Народни календар 1989. Нови Сад, 1988

# data[].attributes.attachment_link.title
Поширеність української мови - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Украї́нська мо́ва - єдина державна мова в Україні та одна з трьох офіційних мов у самопроголошеному Придністров'ї. Українською мовою говорять в Україні, прикордонних територіях сусідніх країн, де здавна мешкають українці, а також у країнах, куди свого часу виїхала значна кількість українців ( українська діаспора).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Українська мова

Поширеність української мови (поч. XX ст.)

Поширена в

Україна, Росія, Молдова, Канада, США, Австралія, Казахстан, Білорусь, Румунія, Польща, Бразилія, Аргентина, Словаччина, Італія, Узбекистан, Франція, Німеччина,

Регіон

Східна Європа

Носії

мова спілкування від 41 млн[1] до ~ 45 млн
рідна ~ 37 млн[2]
друга мова ~15 млн[3]

Місце

26 або 27[1]

Писемність

кирилиця

Класифікація

Індоєвропейська

Слов'янська
Східнослов'янська[* 1]

Офіційний статус

Державна

Україна

Офіційна

Регіональна:
Молдова

Румунія [4][5]

Словаччина [4][6]

18 населених пунктів

68 населених пунктів (русинська)

Сербія [4]

Польща [4]
Угорщина [4]
Хорватія [7]
Боснія і Герцеговина [4]
Мова національної меншини:

Чехія [8]

Регулює

Національна академія наук України: Інститут української мови, Український мовно-інформаційний фонд, Інститут мовознавства ім. О. О. Потебні

Коди мови

ISO 639-1

uk

ISO 639-2

ukr

ISO 639-3

ukr

SIL

UKR

Число мовців - орієнтовно 45 млн, більшість із яких мешкає в Україні. Поширена також у Білорусі, Молдові, Польщі, Росії, Румунії, Словаччині, Казахстані, Аргентині, Бразилії, Великій Британії, Канаді, США та інших країнах, де живуть українці. Українською мовою у світі послуговуються від 41 до 45 млн осіб; вона є другою чи третьою слов'янською мовою за кількістю мовців (після російської та, можливо, польської) та входить до третього десятка найпоширеніших мов світу.

Українську мову вивчає українське мовознавство, а також досліджує україністика (українознавство). Довкола походження та становлення української мови є декілька гіпотез - праслов'янська, давньоруська, південноруська X- XI століття та інші. Згідно з нещодавно оприлюдненою гіпотезою К. М. Тищенка, українська мова відбиває утворення українців як етносу, що сталося у VI- XVI століттях унаслідок злиття діалектів трьох слов'янських племен - полян, деревлян та сіверян за участі груп іраномовного та тюркомовного степового населення. У XVIII- XX століттях українська мова зазнавала утисків із боку польської та російської влади. Противники української мови створили численні міфи щодо української мови.

Для запису української мови використовують пристосовану кирилицю ( "гражданка").

Норми української мови встановлюються у словниках української мови й українському правописі, які затверджуються Міністерством освіти та науки за рекомендаціями фахівців з української мови наукових установ Національної академії наук, інших наукових установ, вищих навчальних закладів. До наукових установ Національної академії наук України, зокрема, належать такі: Інститут української мови НАН України ( історія, граматика, лексикологія, термінологія, ономастика, стилістика та культура мови, діалектологія, соціолінгвістика), Український мовно-інформаційний фонд НАН України (комп'ютерна лінгвістика, словники), Інститут мовознавства ім. О. О. Потебні НАН України (українська мова у зв'язках з іншими мовами).

Центральний орган виконавчої влади, який забезпечує розробку та впроваджує державну мовну політику - Міністерство культури України.

Щороку 9 листопада в Україні святкують День української писемності та мови. Цього дня відбувається щорічний флешмоб - Всеукраїнський радіодиктант національної єдності - акція Українського радіо, що об'єднує українців по всьому світу навколо української мови.

Походження

Класифікація

За генеалогічною класифікацією українська мова належить до східнослов'янської підгрупи слов'янської групи індоєвропейської мовної сім'ї.

Найближчою генеалогічно до української є білоруська мова (починаючи з IX-XI століття обидві мови частково утворювалися на спільній діалектній основі, зокрема північна діалектна група української мови брала участь у формуванні розмовної білоруської мови, обидва народи до XVI століття мали спільну писемну книжну українсько-білоруську мову).

За типологічною класифікацією українська є флективною мовою синтетичного типу.

Доктор філологічних наук Костянтин Тищенко вважає, що українська мова у фонетиці та граматиці, має більше спільних рис із верхньолужицькою та білоруською мовами (29 спільних рис), нижньолужицькою мовою (27 спільних рис), чеською та словацькою мовами (23 спільні риси), польською мовою (22 спільні риси), хорватською та болгарською мовами (21 спільна риса), сербською та македонською мовами (20 спільних рис), мертвою полабською мовою (19 спільних рис), словенською мовою (18 спільних рис), ніж із російською (лише 11 спільних рис).

Відмінності від інших слов'янських мов

Українська мова, як окрема слов'янська мова, має численні риси, що зближують або віддаляють її від сусідніх слов'янських мов - польської, білоруської, російської, болгарської та словацької.

Згідно зі списком Сводеша для слов'янських мов, українська найбільш близька до білоруської (190 збігів із 207), на другому місці йде російська (172 збігів із 207), за нею - польська (169 збігів із 207).

Згідно з теорією професора К. М. Тищенка, у лексичному плані найближчою до української є білоруська мова (84 % спільної лексики), потім польська (70 % спільної лексики), словацька (68 % спільної лексики) та російська мова (62 % спільної лексики). Для прикладу, за своїм лексичним складом англійська мова відрізняється від голландської на 37 %, а шведська від норвезької на 16 %.

Власну специфіку мова виявляє на рівні словотворчих моделей і найвиразніше, на рівні лексики - так званих лексичних українізмів.

найбільша кількість фонем із усіх слов'янських мов - 48;

найбільша вокальність - "прозорість", милозвучність;

найбільша кількість кореляційних пар м'яких і твердих приголосних звуків;

чітке розрізнення [ɪ] (на письмі - и) та [i] (на письмі - і) на фонемному рівні.

послідовно збереглися флексії кличного відмінка (на відміну від інших східнослов'янських мов);

одночасно використовуються варіантні флексії давального відмінка для іменників чоловічого роду (наприклад: директор-у, директор-ові);

існують суміжні способи творення майбутнього часу: синтетична (ходитиму) та аналітична (буду ходити).

Вплив на інші мови

Українська мова вплинула на інші сусідні слов'янські мови: на польську, російську та білоруську літературні мови. До багатьох мов світу увійшли українські слова "гопак", "козак", "степ", "бандура", "борщ" (до польської було запозичено українські слова "hreczka" - гречка, "chory" - хворий, російської "вареники" - вареники; "пасека" - пасіка; "бублик" - бублик, "подполковник" - підполковник, румунської "ştiucă" - щука, "holub" - голуб, білоруської "вагітная" - вагітна тощо).

Також українська мова вплинула на діалекти сусідніх мов, як-от гутор донських козаків ("злыдарить" - злидарювати, "кидаться" - скидатися, "вон зарас гутарить" - він зараз говорить).

Назву "українська мова" вживали, починаючи з XVI століття, на позначення мови українських земель Речі Посполитої, однак до середини XIX століття основною назвою мови, що тепер зветься українською, був вираз "руська мова". Це почало вносити плутанину від миті приєднання України до Московії та згодом Російської імперії, оскільки росіяни у XVIII столітті стали позначати власну мову схожим прикметником ( рос. дореф. русскій языкъ).

Після певного часу вагань, під час якого мову України намагалися відрізняти від російської за допомогою різних назв, термін "українська мова" зрештою поступово переміг на всіх українських землях.

Окрім того, протягом певного часу, вживали такі назви:

Давні часи. Формування та установлення мови

Історія української мови починається від праслов'янської мовної єдності (до VI століття н. е.). Українська мова перейняла від праслов'янської значний лексичний фонд і чимало граматичних (насамперед морфологічних) рис, які в інших слов'янських мовах замінилися новими, а в українській вони склали найдавнішу групу своєрідних мовних особливостей.

Різні вчені по-різному трактують час виокремлення української мови з-поміж інших слов'янських. Історія її походження та становлення до сьогодні є об'єктом гострих суперечок як суто мовознавчого, так і політичного характеру. Розвиткові знань про ранню історію української мови заважали різні чинники. Більшість відомостей про мову розглядали крізь призму чужоземних, передусім російських, концепцій. Існування окремої української мови не було загально визнаним до початку XX століття. У Російській імперії українська мова розглядалась як "малоросійське наріччя" російської мови.

Проте достеменно з'ясовано, що специфічні мовні риси української мови трапляються уже в пам'ятках XI-XII століттях, що походять з Південної Русі. Так у пам'ятках київського, ширше - південноруського походження дослідники фіксують типові риси української мови в Ізборниках Святослава 1073 та 1076 років, "Руській Правді", Лаврентіївському та Іпатіївському літописах, Остромировому Євангелії (1056-1057 років), житіях Феодосія Печерського, Бориса та Гліба, Галицькому Євангелії 1144 року, "Слові о полку Ігоревім", "Слові о законѣ і благодати" Іларіона.

У цей період сформувалися специфічні українські фонетичні ознаки, відбувся процес занепаду зредукованих; виникли характерні лише для української мови лексеми ( оболонь, гай, пуща, яр, полонина, гребля, криниця, жито, зоря, жадати, ховатися та ін.); виявилися втрачені іншими слов'янськими мовами морфологічні особливості (наприклад, збереження закінчення -у в родовому відмінку однини іменників чоловічого роду: роду, меду; закінчення -ові, -еві в іменниках чоловічого роду: богові, домові; форми 3-ї особи однини дієслів І відміни без кінцевого -ть: може, иде)

Специфічні мовні риси української мови систематично виявляються і в пам'ятках з цих територій пізніших часів (XIV-XV століття). Український народ сформувався в Київській Русі, передусім на основі населення Київського, Чернігівського, Переяславського, Галицького і Волинського князівств. Консолідації українського народу, становленню його мови перешкоджала та обставина, що після монгольської навали в XIII столітті його землі входили до складу різних держав. Так, Чернігово-Сіверщина, Поділля і Київщина з Переяславщиною, а також більша частина Волині належали до Великого князівства Литовського з офіційною "руською", тобто староукраїнською мовою; Північна Буковина стала частиною Молдовського князівства - тут теж тривалий час усі державні справи вели "руською" мовою; частину Західної Волині і Галичину захопила Польща, а Закарпаття - Угорщина.

Найхарактерніші фонетичні, граматичні і лексичні риси української народної мови ввійшли в її першу літературну форму - староукраїнську літературну мову. У ній фіксуються такі написання, як шість замість шесть, відбувається чергування у з в (ужити - вжити, утиск - втиск), уживаються місцеві народні слова ( верховина - верхня течія річки, грунь - пагорок, криничина - місцевість, багата на джерела, полонина - гірське пасовище тощо), юридична термінологія ( дідич, дідизна, займище, закоп, нащадок, осадити, податок) тощо.

З XV століття в Україну проникають реформаційні ідеї, що сприяє появі перекладів євангельських текстів староукраїнською літературною мовою, яка з однофункціональної (ділової) стає поліфункціональною, що значно розширює її словник і збагачує виражальні можливості. У XVII-XVIII століттях староукраїнську літературну мову широко вживали в науці, художній літературі, вона була об'єктом наукового вивчення, її викладали як предмет.

Східнослов'янські мови
6-14 століття

Межі поширення української мови
15 століття

Новий і новітній часи

На початку XVIII століття указом російського царя Петра І у Східній Україні було заборонено друкувати українською мовою релігійну літературу. Це позначилося на книговидавничій справі в цілому. Староукраїнська літературна мова силоміць витіснялася російською. Українська мова функціонувала фактично лише на західноукраїнських землях, які перебували в складі Австро-Угорщини.

Твори, написані українською народною мовою, існували і розповсюджувались в Україні з початку XVII ст., задовго до появи "Енеїди" І. Котляревського (Див. Сучасна українська мова). З кінця XVIII століття зароджується нова українська літературна мова на народній основі. Основоположником її став Іван Котляревський. Тарас Шевченко своєю творчістю підніс українську літературну мову до рівня загальнонародної. Традиції Шевченка в розвитку української літературної мови провадили далі у своїй творчості Пантелеймон Куліш, І. Я. Франко, Леся Українка, Панас Мирний, М. М. Коцюбинський та інші письменники. У 60 - 80-х роках XIX століття розвиток української літературної мови гальмувався царськими заборонами ( Валуєвський циркуляр 1863 року, Емський указ 1876 року).

З початку XX століття українська літературна мова була представлена не тільки у художній, а й у науковій та публіцистичній літературі. Особливо бурхливо вона розвивається під час відновлення української державності і практично до кінця 1-ї третини XX століття, відколи набуває статусу єдиної державної мови, натомість вживання російської було заборонено. Вона входить у всі сфери суспільного буття, ставши знаряддям освіти, науки й культури. З її допомогою виросла нова українська інтелігенція. І хоч у роки більшовицьких репресій робилося усе, щоб загальмувати процес розвитку української мови, однак знищити мову, укорінену в системі освіти й культури, засобах масової інформації, було вже неможливо. Новий наступ на неї здійснено в часи застою: вона почала зникати з навчальних закладів, науки, інших сфер суспільного життя.

1989 року завдяки зусиллям патріотичної української громадськості Верховна Рада республіки прийняла Закон УРСР "Про мови в Українській PCP", який надав українській мові статус державної. Цей статус закріплено в Конституції України 1996 року.

Діалектологічна мапа української мови, 1871 р.

Поширення української мови
1897

Українська в Російській імперії
1897

Українці в Австро-Угорщині
1910

Українська
мова 1914

Існуючі балто-
слов'янські мови 2015

Поширеність

Географія поширення

Географічно територія поширення української мови розташована між ареалом поширення російської мови на північному сході (пізніше також і на сході), білоруської на півночі, польської та словацької на заході, болгарської на південному заході. З-поміж неслов'янських мов українська приблизно від 895 р. межує на заході з угорською, що належить до фіно-угорської сім'ї; на південному заході з румунською та її молдавськими говірками ( романська група), які принаймні від XIII ст. розірвали безпосередній контакт між українською та болгарською мовами; до 1945 р. та від початку 90-х рр. XX ст. також з кримськотатарською мовою, що належить до тюркської сім'ї.

Раніше контакти української мови з тюркськими були міцніші й різноманітніші: печеніги ( Х- XI ст.), половці ( XI- XIII ст.) і татари (від XIII ст.) межували з нею на сході та південному сході, а іноді проникали й углиб української території, призводячи до мовної котериторіальності; турки межували з українськими землями на півдні (особливо в XVII- XVIII ст.).

Інші важливі мови, що набули статусу котериторіальних, - це їдиш (з XV ст.) та - серед слов'янських - польська (особливо в XVI- XVIII ст., а в Західній Україні до 1945 р.) і російська (її вплив посилюється з XVIII ст.). В окремих регіонах українська мова мала тісні контакти також з румунською ( Буковина, Північна Бессарабія, Буджак, Придністров'я), угорською ( Закарпаття), словацькою ( Пряшівщина у Словаччині) та білоруською ( Берестейщина, Чернігівщина) мовами. Контакти з німецькими, вірменськими, сербськими та ін. колоністами були обмежені у часі та територіально.

Кількість носіїв

Українська мова є рідною мовою українців, які проживають на території України (за переписом 2001 р. рідною її вважали 32,6 млн осіб - 67,5 % населення України, та 85,2 % етнічних українців) та поза межами України: у Російській Федерації (там нею володіє 1,8 млн осіб), Молдові (без врахування Придністров'я українська є рідною для 181 тис. осіб, мовою щоденного спілкування українська є для 130 тис. осіб), Канаді (володіє 174 тис. осіб), США (129 тис. мовців), Казахстані (говорять українською 128 тис. осіб, однак володіють більшою чи меншою мірою до 732 тис. осіб), Білорусі (рідною називає 116 тис. осіб), Румунії (57 тис. мовців), Польщі (23 тис. осіб, що постійно проживає на території Польщі та від 20 до 450 тис. осіб з числа трудових мігрантів), Бразилії (щонайменше 17 тис. мовців), Словаччині (11 тис. осіб, які назвали свою мову українською та 24 тис. осіб, які назвали своєю мовою "русинську") та інших країнах.

Українська мова посідає за кількістю її носіїв, відповідно до різних джерел, 25 або 22 місце у світі. Вона є також третьою або другою за поширеністю серед слов'янських мов. За різними оцінками загалом у світі українською мовою говорить від 41 млн до 45 млн осіб, вона входить до другого десятка найпоширеніших мов світу.

В Україні близько 31 мільйона осіб може спілкуватися українською мовою. Після 2014 року, ця цифра поступово зростає.

Річний наклад журналів та інших періодичних видань випущених в Україні українською мовою 2018 року, становив 81 % від загальної кількості, тоді як ще 1995 р. складав 70 % (для російськомовних видань ці цифри навпаки зменшилися з 18 % до 13 %). Станом на 2021 рік, загальний випуск книжкової продукції в Україні (в тисячах примірників), зменшився приблизно в 9 разів порівняно з 2018 роком. Загалом, на книжковому ринку України переважають російськомовні видання, оскільки за даними Української асоціації книговидавців та книгорозповсюджувачів, більшість книжок, що їх реалізують в Україні, вийшли друком у Російській Федерації.

На наявну викривленість мовної ситуації в Україні вказує співвідношення носіїв української та російської мов, що не відповідає взаємовідношенню етнічних українців і росіян на її теренах. За даними Всеукраїнського перепису населення 2001 року українці становили 77,8 % населення України, тоді як українську мову визнало рідною лише 67,5 %.

Як показало всеукраїнське опитування Інституту соціології НАН України, 2005 року:

українську мову вважали рідною лише 64,3 % населення;

російську 34,4 %;

іншу - 1,5 %.

Мовою спілкування дорослого населення в родинній сфері були:

переважно українська - 41,8 %;

переважно російська - 36,4 %;

обидві мови (залежно від обставин) - 21,6 %.

Станом на кінець 2020 року, українську мову вважали рідною вже 73 %, спілкуються вдома переважно українською 53 %, російською - 29 % громадян України.

Українська мова в інтернеті

Існує декілька пошуковиків з україномовним інтерфейсом: Google, Yandex, Bing (від "Microsoft"), META та Uaport.net. 20 березня 2012 користувачам мікроблогінгового сервісу Twitter стала доступна бета-версія україномовного інтерфейсу.

Згідно з даними ресурсу w3techs.com, станом на 5 квітня 2021 р. за використанням в інтернеті, українська мова посідає 16-те місце у світі й демонструє швидкий ріст популярності.

північне (поліське) наріччя побутує на терені Чернігівської, Житомирської, Рівненської, Волинської, північних частин Київської та Сумської областей. До північного наріччя належать східнополіський, середньополіський і західнополіський говори. На півночі наріччя межує з перехідними українсько-білоруськими говірками Берестейщини і Пінщини.

південно-західне наріччя поширене на території Закарпатської, Івано-Франківської, Львівської, Чернівецької, Хмельницької, Вінницької, Тернопільської, північно-західних частин Кіровоградської та Одеської областей, південно-західної частини Київської області, південної частини Житомирської області, західної частини Черкаської та північної частини Миколаївської областей. До південно-західного наріччя належать волинський, подільський, наддністрянський, надсянський, покутсько-буковинський, гуцульський, бойківський, закарпатський говори.

південно-східне наріччя охоплює Полтавську, Харківську, Луганську, Донецьку, Запорізьку, Дніпропетровську, Херсонську області, Крим, південно-східні частини Київської, Сумської, Кіровоградської, Одеської, східну частину Черкаської та південну частину Миколаївської областей. До цього наріччя належать середньонаддніпрянський, степовий та слобожанський говори. Говірки Середньої Наддніпрянщини лягли в основу сучасної української літературної мови.

Три наріччя української мови виділялися не завжди. За давньоруської доби на території сучасної України населення утворювало дві етнічно-мовні групи - північно-східну і південно-західну - і відповідно виділялися північно-східне і південно-західне наріччя. У протиставленні давніх північно-східного і південно-західного наріч, очевидно, до певної міри відображається ще племінний поділ південної частини східних слов'ян. Давні східнослов'янські племена або союзи племен відрізнялися певними мовними рисами, що кожне плем'я (союз племен) мало свій говір як особливу мовну систему. На думку М. Ф. Наконечного, є підстави давні північно-східні говори співвідносити з полянами, деревлянами, сіверянами і північними волинянами, південно-західні - з південними волинянами, уличами, тиверцями і білими хорватами. На думку О. О. Шахматова, прямих нащадків полян, деревлян і сіверян можна визнати в населенні північної Київщини і Волині, південних районів Чернігівщини і північних Полтавщини. К. П. Михальчук уважав, що давні північно-східні говори співвідносяться з полянами і деревлянами; сіверяни і дреговичі, на його думку, належали до перехідного типу між північноруськими і південноруськими племенами. З південно-західною групою співвідносяться дуліби (на Волині) і хорвати (в Галичині). Уличі і тиверці (на Поділлі) були перехідною ланкою між північно-східною і південно-західною групами.

У середовищі кобзарів та лірників утворилося українське професійне арґо - лебійська мова.

Суржиком називають ненормативне мовлення українців, що увібрало в себе елементи російської мови - насамперед лексичні та меншою мірою морфологічні (фонетика та граматика залишаються українськими).

Це явище виникло наприкінці 17 - на початку 18 століть, коли асиміляційна політика Російської імперії перервала розвиток староукраїнської писемної традиції на території Наддніпрянщини. Термін "суржик" на позначення мовного явища почали використовувати в першій чверті 20 століття. Ймовірно, цей термін походить із народної мови, де в прямому значенні позначав суміш різних видів зерна, а в переносному - людину змішаного походження.

В Україні суржик є варіативним і позасистемним: одна людина може вживати в одному реченні і українське слово, і його російський відповідник. Поза Україною суржик може унормуватися і перейти у статус українського діалекту (прикладом є кубанська балачка).

Фактично суржик є "низьким стилем" у сучасній українській мові в Україні. При цьому його дуже важко описати через велику регіональну та індивідуальну варіативність. Попри спільні риси на індивідуальному рівні суржикомовці вживають різну кількість русизмів, ступінь морфологічного спотворення російських лексем також є різною. Поширеність суржику залежить від мовної освіченості.

До 1990-х років українська мова орієнтовно 376 років перебувала під забороною чи під утисками, піддавалася репресіям або не мала повноправного державного статусу в тих країнах, до складу яких входили українські землі.

Українська мова мала державний статус в Українській Народній Республіці від 24 березня 1918 року (Закон "Про державну мову"), а також з 15 лютого 1919 року окремо була затверджена в цьому статусі в Західній області Української Народної Республіки (Закон "Про уживання української мови у внутрішнім і зовнішнім урядуванні державних влад й урядів, публічних інституцій і державних підприємств у Західній області Української Народної Республіки"), була державною в Карпатській Україні ( Конституційний Закон ч.1 § 4). У новітні часи в Україні державний статус українська має від 27 жовтня 1989 року, коли було внесено відповідні зміни до Конституції УРСР.

Стаття 10. Державною мовою в Україні є українська мова.

Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України.

В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України.

Держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування.

Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Окрім того, ще шість статей Основного закону України - 11, 12, 92, 103, 127 та 148 - теж певною мірою стосуються функціонування української та інших мов в Україні та мовних потреб українців, що мешкають поза межами України.

У 2018 р. Указ Президента України № 156/2018 передбачає заходи щодо зміцнення державного статусу української мови та сприяння створенню єдиного культурного простору України.

Педагогам, які навчають за кордоном українською, оплатять проїзд і страховку. 3 квітня 2019 року Уряд затвердив Порядок направлення педагогічних працівників для роботи у закладах загальної середньої освіти за кордоном, у яких предмети викладаються українською мовою.

Придністров'я

Станом на 2017 рік на території, контрольованій ПМР, діяло три школи з українською мовою викладання (2 % шкіл цієї території).

Загалом на території Сербії офіційне вживання української мови регулюється "Європейською хартією регіональних мов". Окрім того, у Воєводині, згідно зі статтею 6 Уставу Автономного краю Воєводина, однією із шести офіційних мов є русинська - група діалектів, ставлення мовознавців до якої різниться: одні вважають її окремою мовою, у той час як інші - діалектами української мови.

Ватикан, Святий Престол та Католицька Церква

РІШЕННЯ І ПОСТАНОВИ

схвалені Синодом Єпископів Української Греко-Католицької Церкви, що відбувся в Римі в днях

з 24 вересня до 8 жовтня 1989 р. Б.

1. Синод стверджує, що офіційною літургічною мовою в УГКЦ є церковно-слов'янська мова. По Другому Ватиканському Соборі існує тенденція в богослужіннях уживати більш зрозумілу вірними живу народну мову. Синод схвалює практику в наших богослужіннях уживати живу українську мову (чи мови країн нашого поселення) там, де є така потреба, для кращої євангелизації наших вірних, а особливо молодих поколінь.

Інші країни

Поза Україною та Придністров'ям статус української регулює "Європейська хартія регіональних мов", зокрема, в Польщі, Румунії, Хорватії, Словаччині, Сербії, Боснії і Герцоговині.

У Словаччині статус української мови регулюється "Європейською хартією регіональних мов" та Законом від 10 липня 1999 року "Про використання мов національних меншин" (Постанова №. 184/1999 Z.z.), яким надано право офіційно використовувати українську мову у адміністративних одиницях де кількість українців становить 15 % (до поправок 2011 року - 20 %) або більше від загальної кількості населення.

На інших історичних українських територіях, які перебувають поза кордонами України ( Берестейщина в Білорусі, Східна Слобожанщина та Кубань у Росії) українська мова не має певного статусу.

Православні церкви

Згідно зі статтею 14 розділу II "Помісний Собор" Статуту про управління Української православної церкви Київського патріархату її офіційною мовою собору і ведення протоколів була українська мова. Також українська використовувалася як мова богослужінь (літургії), навчання, проповідей, богословської та церковної літератури.

Інші випадки

Іномовлення

Українська мова використовується в мовленні низкою міжнародних державних телеканалів, серед них:

Закарпатська обласна державна телерадіокомпанія "Тиса-1" - український державний телеканал, заснований у 1968 році (веде мовлення українською мовою з моменту створення). Станом на 2013 рік веде мовлення цілодобово, супутникове мовлення покриває територію Європи, Північної Африки, України, значної частини Росії від Атлантики до Байконура, від Норвегії до Ізраїлю. Мовлення ведеться через супутник Astra 4A (4.8E) (частота приймання - 12671; поляризація - H; SR - 3300; FEC - 3/4), кабельні мережі та on-line через різні інтернет-сайти. Офіційний сайт: www.tysa1.tv[152]

Голос Америки - американський державний телеканал, веде мовлення українською мовою з 1993 року. Станом на 2013 рік транслює понад три години телепрограм українською мовою на тиждень. Веде трансляцію своїх програм через інші телеканали. Офіційний сайт: ukrainian.voanews.com[153]

УТР (Державна телерадіокомпанія Всесвітня служба "Українське телебачення і радіомовлення") - український державний телеканал, заснований у 2003 році (веде мовлення українською мовою з моменту створення). Станом на 2013 рік веде мовлення цілодобово на Євразію, Північну Америку та on-line. Мовлення ведеться через супутники Hellas Sat 2 (39E) (частота приймання - 11502 МГц; поляризація - H; символьна швидкість - 13 330 Мсимвол/с; FEC - 7/8), INTELSAT 3R (43,1W) (промінь - North Amerika; частота приймання - 12050 МГц; транспондер - № 12; символьна швидкість - 23 700 Мсимвол/с; FEC - 3/4), кабельні мережі та інтернет (пряма on-line трансляція - https://web.archive.org/web/20120624011232/http://utr.gtns.net.ua/). Офіційний сайт: www.utr.tv[154]

Euronews - телеканал Європейської мовної спілки, веде мовлення українською мовою з 2009 року (повноцінне мовлення з 2011)[155]. Станом на 2013 рік веде мовлення цілодобово на весь світ. Мовлення ведеться через супутник Astra 1 M (19,2 E) (частота приймання - 12 226; транспондер - 91; поляризація - H; символьна швидкість - 27500; FEC - 3/4; стандарт - MPEG-2/DVB) та через кабельні мережі[156]. Офіційний сайт: ua.euronews.com

Перший Ukraine - український державний телеканал, заснований у 2012 році (веде мовлення українською мовою з моменту створення). Станом на 2013 рік веде мовлення цілодобово, супутникове мовлення покриває територію від східних провінцій Іспанії до європейської частини Російської Федерації включно. Мовлення ведеться через супутник Amos 2 (4° W) (частота приймання - 10.806 ГГц; поляризація - H; SR - 30000, FEC - 3/4; стандарт - DVB-S/MPEG-2; ID - Pershy Ukraine; провайдер - Spacecom; кодування - немає). Офіційний сайт: www.firstua.com/uk/[157]

Також українською ведуть своє мовлення такі приватні міжнародні телеканали, як:

Українською мовою веде радіомовлення низка державних міжнародних радіостанцій, серед яких:

Радіо Ватикан - державне радіо Ватикану, веде радіомовлення українською мовою з 1939 року. Радіомовлення ведеться на коротких хвилях та інтернет. Станом на 2013 рік виходять дві 19-хвилинні передачі на добу щоденно (у неділі та свята також півгодинна літургія). Офіційний сайт: uk.radiovaticana.va[158][159]

Всесвітня служба Радіо Румунія - державне радіо Румунії, веде радіомовлення українською мовою з 1941 року (регулярні передачі з 1994 року). Радіомовлення ведеться на коротких хвилях. Станом на 2013 рік виходить три півгодинні передачі на добу щоденно. Офіційний сайт: www.rri.ro/index2.shtml?lang=12[158][160]

Радіо Придністров'я - державне радіо невизнаної Придністровської Молдавської Республіки, створене у 1991 році (веде мовлення українською мовою з моменту створення). Радіомовлення ведеться через інтернет. Станом на 2013 рік радіомовлення ведеться 18 годин на добу щоденно. Офіційний сайт: www.radiopmr.org (російською мовою, українською тільки розділ "Новини")[161]

Polskie Radio dla Zagranicy - державне радіо Польщі, веде радіомовлення українською мовою з 1992 року. Радіомовлення ведеться через інші радіостанції, супутник HotBird 6, супутникову цифрову платформу Cyfra+ та інтернет. Станом на 2013 рік виходять дві передачі (по 10 хвилин та пів години) на добу щоденно. Офіційний сайт: www.polradio.pl/5[158][162]

Голос Росії - державне радіо Росії, веде радіомовлення українською мовою з 2003 року (програма "Моя Україна" Національного Радіо України, власне мовлення з 2009 року). У основному ефірі транслюється україномовна передача "Моя Україна", через інтернет - "Новини", "Сьогодні у світі" та "Огляд преси". Офіційний сайт: ukrainian.ruvr.ru[158][159]

Міжнародне радіо Китаю - державне радіо Китайської Народної Республіки, україномовний сайт було запущено у 2008 році. Час від часу з'являються випуски інтернет-радіопрограм. Офіційний сайт: ukrainian.cri.cn[159]

Також українською мовою ведуть міжнародне радіомовлення і приватні радіостанції, такі як:

Голосні звуки

Голосних звуків є шість ([ɑ] - a, [ɛ] - e, [i] - i, [u] - y, [ɔ] - o, [ɪ] - и), окрім того, є напівголосний [j] - й (за іншою класифікацією це щілинний сонорний середньоязиковий твердопіднебінний м'який приголосний).

Українські голосні - повного творення. Вони вимовляються чітко й виразно як у наголошеній позиції, так і в ненаголошеній, але в ненаголошеній позиції вимовляються приблизно вдвічі коротше, і, як наслідок, якісніше, що найпомітніше для голосних з дуже подібними артикуляційними параметрами. Проте в українській мові немає коротких зредукованих голосних, ненаголошені голосні, так само як і наголошені є звуками повного творення.

Поєднання й з голосною подають однією літерою ( я, є, ї, ю). Двома літерами пишуть "йо", а також (тільки в окремих діалектах) "йи".

Приголосні звуки

Більшість приголосних має 3 різновиди: твердий, м'який ( палаталізований) та довгий, наприклад: л, , лл або н, , нн. На письмі різновид приголосного зазвичай позначають наступним голосним. В окремих випадках застосовують особливий знак м'якості - ь та твердості - апостроф. На позначення довготи приголосний пишуть двічі поспіль.

Звук [d͡z] ( дз) та звук [d͡ʒ] ( дж) не мають спеціальних літер для позначення: кожен з них позначають двома літерами.

В українській є довгі приголосні звуки, що є реалізаторами двох однакових приголосних фонем.

У деяких південно-східних говірках /rʲ/ також асимілював наступний /j/ утворюючи м'який довгий [rʲː], наприклад пірря [ˈpirʲːɐ] [п'і́р':а], літературне пір'я [ˈpirjɐ] [п'і́рйа].

Голосні звуки в українській літературній мові під наголосом вимовляються чітко, виразно: [нака́з] (ɑ), [го́рдість] (ɔ), [у́сно] (u), [се́ла] (ɛ), [кри́ца] (ɪ), [лі́вий] (i). Для літературної мови характерна також чітка вимова [а], [у], [і], [о] в ненаголошених складах: [малина], [кувати], [пішоў], [молоко].

У ненаголошених складах [е] вимовляється з наближенням до [и], а [и] звучить подібно до [е]. Наприклад: [сеило], [теиче], [диевис']. Проте залежно від місця в слові, від характеру сусідніх звуків наближення [е] до [и] та [и] до [е] не завжди однакове. Перед складом з наголошеним [е] голосний [й] вимовляється як [еи], a голосний [е] перед складом із наголошеним [і] звучить як [иі]: [теихен'кий], [миін'і]. Ненаголошений [и] перед наступним [й] вимовляється виразно [добрий], [чеирвоний].

Дзвінкі приголосні [дж], [дз], [дз'] в українській літературній мові вимовляються як один звук, що відрізняє їх від вимови звукосполучень [д] + [ж], [д] + [з], [д] + [з'].

Шиплячі приголосні [ж], [ч], [ш], [дж] перед голосними [а], [о], [у], [е], [и] та перед приголосними вимовляються в українській літературній мові твердо.

У мовному потоці приголосні звуки [ж], [ч], [ш] уподібнюються наступним звукам [з], [ц], [с], а звуки [з], [ц], [с] уподібнюються наступним [ж], [ч], [ш]. Вимовляється [зваз'с'а], [стез'ц'і], [см'ійес':а], не [муц'с'а], [р'іц':і], [зр'їш: и], [жчеплеин':а], пишеться зважся, стежці, смієшся, не мучся, річці, зрісши, зчеплення.

У мовному потоці сполучення м'якого звука [т'] з м'якими [с'] або [ц'] утворює подовжений м'який звук [ц':] або [ц']. Вимовляється [робиец':а], [т'ітц':і], [брац'кий], пишемо робиться, тітці, братський.

У мовному потоці дзвінкий звук [з] у сполученні з іншими приголосними вимовляється дзвінко: [з]'їзд, [з]боку, [з]года, лі[з]ти, Моро[з]ко. Префікс з-, як і прийменник, перед глухим приголосним переходить у с-: вимовляється [с'ц'ідити], пишеться зцідити, вимовляється [ссушити], пишеться зсушити. Зміна префікса з- на с- закріплюється правописом, якщо префікс стоїть перед к, п, т, х, ф: сказати, спитати, стурбований, схилити, сфотографувати.

У мовному потоці глухі приголосні перед дзвінкими уподібнюються до парних дзвінких, одзвінчуються: вимовляється [бород'ба], але пишеться боротьба (пор. боротися), вимовляється [проз'ба], але пишеться просьба (пор. просити), вимовляється [ходжби], але пишеться хоч би (пор. хоча).

У мовному потоці приголосні [д], [т], [л], [н], [з], [с], [ц] - у сполученні з м'якими пом'якшуються: [м'іц'н'іс'т'], [п'іс'л'а], [с'в'ато], [г'ід'н'і].

Приголосний [в] у кінці складу, на початку слова перед приголосним вимовляється як нескладовий звук [ў], який не може уподібнюватися глухому приголосному [ф]. У мовному потоці відбувається чергування звуків [у] - [в], [і] - [й], що дає змогу уникати небажаного, важкого для вимови збігу приголосних звуків.

Чергування [у] - [в], [і] - [й] залежить від того, яким звуком - приголосним чи голосним - закінчується попереднє слово і починається наступне. Пор.: 1. Вік живи - вік учись. (Народна творчість) 2. А скільки в нас багатства і щастя золотого. (Павло Тичина) 3. Джериха встала й собі пішла в хату. (Іван Нечуй-Левицький) 4. Ті очі так і променилися м'яким, довірливим світлом. (Олесь Гончар). На початку речення перед словом, що починається приголосним звуком, вимовляється і відповідно пишеться у: У лісі був, а дров не бачив. (Нар. творч.) Перед словом, що починається голосним, звучить приголосний [в]: В автобусі багато людей. Чергування [у] - [в] на початку слів залежить від значення слів. Правопис закріплює написання деяких слів тільки з у або тільки з в: утиск, угруповання, уряд, указ, влада, власний, вплив, вправа, але з іншим значенням - управа, враження, але ураження, вступ, але уступ.

Традиційно для запису української мови використовували кириличні літери. Це пов'язано зі східним обрядом української церкви, яка довгий час була єдиним впроваджувачем освіти. До XVIII ст. століття вживали класичний кириличний шрифт, у XVI-XVII ст. паралельно використовували також "козацький скоропис", в якому написання літер було іншим ("хвилястим" або "бароковим"). У XVII ст. Петро Могила розробив спрощений кириличний шрифт, який пізніше в Російській імперії запровадив Петро I під назвою "гражданка". З Росії використання цього шрифту поширилося на інші народи, що вживали кириличне письмо. Таким чином творення нової української орфографії відбувалося на базі гражданки.

Сьогодні для запису української мови використовують адаптовану кириличну абетку із 33 літер. Особливостями українського алфавіту порівняно з іншими кириличними є наявність букв , та (щоправда, Ґ вживають також в урумській та іноді в білоруській абетках).

В різні історичні епохи для запису української мови використовували також латинську абетку різних редакцій. Сьогодні українська латинка не має єдиного стандарту та офіційного статусу (на офіційному рівні закріплено лише правила транслітерації з кирилиці на латинку). Її вживання вкрай обмежене (як правило це публікації на тему власне української латинки). Дискусії щодо уніфікації та можливого впровадження латинки в український правопис відбувалися спочатку в Галичині та Буковині у 1830-х, 1850-х рр., згодом у 1920-ті роки в УСРР, а після 1991 року вони відновилися вже в незалежній Україні.

Правописні пошуки, що почалися наприкінці XVIII ст. із зародженням сучасної літературної мови, призвели до появи кількох варіантів правопису. Зокрема, виникли правописна система Олексія Павловського, варіант правопису "Русалки Дністрової" (1837), (правописна система П. Куліша), драгоманівка (вироблена в 1870-х рр. в Києві гуртом діячів культури під керівництвом мовознавця П. Житецького, куди входив і М. Драгоманов), (система Євгена Желехівського (1886), закріплена в "Руській граматиці" Степана Смаль-Стоцького та Теодора Ґартнера 1893). З певними корективами желехівку вжив Борис Грінченко у фундаментальному чотиритомному "Словарі української мови" (1907-1909). Більшість правописних правил (практично оперті на фонетиці - "пиши як чуєш"), застосованих у словнику Грінченка, діють і досі. Праця Грінченка стала неформальним правописом і зразком для українських письменників та видань від 1907 р. аж до створення першого офіційного українського правопису 1918 року.

17 січня 1918 року Центральна Рада видала "Головні правила українського правопису", які, проте, не охоплювали всього обширу мови. 17 травня 1919 року Українська академія наук схвалила "Головніші правила українського правопису", які й стали основою для усіх пізніших доопрацювань та поправок.

23 липня 1925 року Рада Народних Комісарів УСРР постановила організувати Державну Комісію для впорядкування українського правопису (Державна Правописна Комісія). До неї увійшло понад 20 науковців з УСРР, які висловили бажання запросити також представників Західної України: Степана Смаль-Стоцького, Володимира Гнатюка та Василя Сімовича.

Після майже річної праці у квітні 1926 р. "Проєкт українського правопису" надруковано для ознайомлення широких кіл суспільства. Після кількох місяців обговорення та розгляду проєкту на Всеукраїнській Правописній конференції (26.V - 6. VI 1927 р.), правопис ухвалили згідно з постановою РНК з 6 вересня 1928 р. Він увійшов до історії як "харківський" або "скрипниківський правопис" - від місця створення чи прізвища тодішнього народного комісара освіти Миколи Скрипника.

1933 року правописна комісія на чолі з Андрієм Хвилею затаврувала харківський правопис як "націоналістичний", негайно припинила видання будь-яких словників, і без жодного обговорення у дуже стислий термін (за 5 місяців) створила новий правопис, який, як ніколи до того, уніфіковував українську та російську мови. З абетки вилучено букву , а українську наукову термінологію переглянуто й узгоджено з російсько-українськими словниками (Інститут української наукової мови було зліквідовано 1930 року). Цю редакцію правопису схвалено постановою Наркома освіти УСРР від 5 вересня 1933.

Ще деякі незначні зміни прийнято у редакції правопису 1946 року й 1959 (вийшла друком наступного року). Вона була пов'язана з документом "Правила русской орфографии и пунктуации", що вийшов 1956 року. Від 1960 аж до 1990 офіційною була саме редакція 1960 року.

Після початку "перебудови" питання вдосконалення українського правопису знову стало актуальним - редагування правописного кодексу розпочала Орфографічна комісія при ЛММ АН УРСР. Проєкт обговорювали й у новоствореному Товаристві української мови ім. Т. Шевченка (головою якого був Дмитро Павличко). Новий варіант затверджено 14 листопада 1989, а опубліковано 1990 року. Головними досягненнями стало відновлення букви та кличного відмінка (за радянських часів він був необов'язковим і називався клична форма).

Сьогодні, попри існування офіційного правопису української мови, він не є єдиноприйнятим. Навіть в Україні чимало видавництв та видань використовують інші версії правопису, які або схиляються до "скрипниківки", або відрізняються від офіційного правилами передачі слів іншомовного походження.

Основний словниковий фонд української мови містить чотири пласти слов'янських слів: спільноіндоєвропейська лексика ( батько, матір, сестра, дім, вовк, бути, жити, їсти тощо); праслов'янські слова ( коса, сніп, жито, віл, корова, ловити тощо); власно українські слова, наявні тільки в українській мові ( кисень, водень, мрія, зволікати, зайвий, байдуже, примхи, перекотиполе тощо); запозичення з інших слов'янських мов (з білоруської - розкішний, обридати, нащадок, з польської - перешкода, недолугий, дощенту, обіцяти, цікавий, гасло, міць, шлюб, раптом, принаймні тощо; з чеської - брама, огида, ярка, паркан, карк; з сербської - хлопець; з болгарської - храм, глава, владика, сотворити тощо). Решту лексики становлять пізніші запозичення, серед яких найбільше з мертвих класичних мов - давньогрецької, латини та старослов'янської. За радянських часів до лексичного складу ввійшло багато росіянізмів. Останнім часом лексичний склад активно поповнюється запозиченнями з англійської мови. Загальний розвиток мови відбувається за рахунок внутрішньомовних ресурсів: нові слова творяться на базі вже наявних.

В українській мові є численні запозичення з інших мов: з церковнослов'янської мови ( церковнослов'янізми: "приязнь", "злочин"), латини ( латинізми: "раптом", "мета"), давньогрецької мови ( грецизми: "огірок", "троянда"), різних тюркських мов ( тюркізми: "кавун", "тютюн"), німецької ( германізми: "фарба", "дах") та російської ( росіянізми: "копійка", "вертоліт") мов, менше з польської ( полонізми: "ґудзик", "лялька") та білоруської ("розкішний", "ззаду") мов.

Лексика української мови на 38 % відрізняється від російської, на 32 % від словацької, на 30 % від польської та на 16 % від білоруської мов. Для прикладу, за своїм лексичним складом англійська мова відрізняється від голландської на 37 %, а шведська від норвезької на 16 %.

В українській мові слова поділяються на слова з непохідними та похідними основами.

Словами з непохідними основами є іменники ( ліс, вода, стіл, сніг, вітер, люд, звір, небо), прикметники ( гострий, білий, чорний, жовтий, синій), числівники ( один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім, дев'ять, десять, сто, тисяча), займенники ( я, ти, він, такий, цей), дієслова ( ходити, сидіти, робити, мовити, казати, їсти, бути), прислівники ( як, там, де), прийменники ( в, на, від, до, з), сполучники ( а, і, та, бо), частки ( то, но, хай, же) і вигуки ( ой, ах, ай, ох).

Більшість слів, що належать до різних частин мови, мають похідні основи ( лісок, лісний, лісник, лісництво; водяний, водний, водопій, водовоз, водиця, водичка; одинадцять, дванадцять). У похідних основах виділяються префікси(), суфікси (), поєднання основ ( паровоз, всюдихід).

В українській мові виділяють такі морфеми:

корені (основна значуща частина слів),

афікси

префікси (уточнюють смисл кореня, передають лексичне значення, інколи виражають граматичне значення, як вид у дієслів)

постфікси

суфікси (що мають дериваційне або словотвірне значення, передають лексичне та, частіше, граматичне значення)

флексії або закінчення (мають реляційне значення, тобто вказують на зв'язок слова з іншими членами речення)

інтерфікси (службові морфеми, що не мають власного значення, і слугують для зв'язування коренів у складних словах - водоспад).

Афікси в українській мові можуть бути словотворчими та словозмінними ( писати / написати у дієсловах доконаного та доконаного видів, високий, вищий, найвищий у прикметниках).

В українській мові виділяють морфологічні та неморфологічні способи словотворення.

До морфологічних способів належать такі типи творення:

суфіксальний (за допомогою суфікса: гарячий → гаряченький, слухати → слухач, вітер → вітерець);

префіксальний (за допомогою префіксів: давати → надавати, хто → ніхто, в'язати → вив'язати);

префіксально-суфіксальний (одночасним додаванням до твірної основи префікса і суфікса: );

безафіксний (вкороченням твірного слова: переходити → перехід, нічний → ніч).

складання основ і слів (дві й більше основ поєднуються в одне слово: хмари чесати → хмарочос, синій + жовтий → синьо-жовтий).

При неморфологічних способах творення утворення нового слова відбувається:

через злиття цілого словосполучення (цього дня → сьогодні, добра ніч → добраніч);

через набуття ним нового значення: корінь (у рослин) → корінь (у математиці); супутник (людина) → супутник (літальний апарат);

шляхом переходу однієї частини мови в іншу: операційна, швидка.

Ще одним різновидом словотвору є абревіація ( завмаг ← завідувач магазином, держадміністрація ← державна адміністрація, УТН ← Українські телевізійні новини, загс ← запис актів громадянського стану, СУ-15 ← від Сухий, прізвища конструктора).

Морфологія

самостійні (можуть виконувати синтаксичні ролі членів речення - підмета, присудка, додатка, означення та обставини) - іменник, дієслово, прикметник, числівник, займенник, прислівник,

службові (не виконують синтаксичних ролей у реченні) - сполучник, прийменник, частка,

Іменник, прикметник, числівник, займенник і дієслово є змінюваними частинами мови слова (відмінюються і дієвідмінюються), інші є незмінюваними. Відмінювання відбувається за сімома відмінками (називний, родовий, давальний, знахідний, орудний, місцевий, кличний) та двома числами (однина та множина). Двоїна, що була притаманною старослов'янській мові, лише іноді проявляється в сучасній мові, наприклад, в орудному відмінку: очима, плечима (на противагу речами, печами). Існує три граматичні роди: чоловічий, жіночий та середній.

Іменнику властивий один з трьох родів: чоловічий, жіночий, середній (множинні іменники не мають роду - окуляри, канікули, гроші). Рід іменників формально виражається у закінченнях самого іменника ( ромашка), у закінченнях прикметника (закінчення ий - а - е: біле волосся), у закінченнях дієслова в минулому часі (закінчення Ø - а - о: собака гавкав), у суфіксах ( студентка, українець, поетеса). Деякі іменники мають спільний чоловічий та жіночий рід (визначається за контекстом - або доцент, астроном). Іменник змінюється за числами: одниною, множиною та двоїною та відмінками: називний - (є) хто / що? ( брат, мова), родовий - (немає) кого / чого? (), давальний - (дати) кому / чому? (), знахідний - (бачу) кого / що? (), орудний - ким / чим? (), місцевий - на/у/по кому / чому? (), кличний - хто / що? (). Іменники в непрямих відмінках, як правило, виконують синтаксичну роль додатка, а також означення та обставини залежно від лексичного значення. Відмінювання іменників залежить від роду іменника, від його закінчення в називному відмінку однини (тобто від його словникової форми), від кінцевого приголосного основи іменника. За цими ознаками визначено чотири відміни іменника і групи (м'яка, тверда, мішана) у І і ІІ відміні.

Прикметники змінюються за родами, числами та відмінками - форми прикметника залежать від форм відповідного іменника, з яким прикметник узгоджується: . Морфологічними ознаками прикметника в українській мові є рід, число, відмінок і група відмінювання прикметника. Якісні прикметники, виражаючи ознаку, яка може виявлятися більшою або меншою мірою, мають ступені порівняння - вищий і найвищий, кожен зі ступенів має дві форми - просту і складену. Присвійні прикметники (утворюються від назв людей і тварин) першої відміни творяться за допомогою суфікса -ин (кінцеві приголосні твірної основи [г], [к], [х] чергуються з [ж], [ч], [ш] - Ольга - Ольжин, тітка - тітчин), другої відміни - за допомогою суфікса -ів (-їв), який чергується з -ов, -ев (-єв) ( дядько - дядьків, дядькового, лікар - лікарів, лікаревого). Незначна кількість прикметників чоловічого роду поряд з загальновживаною повною формою має коротку (незмінну) форму: ясен, дрібен, зелен, повен, славен, красен, винен, потрібен, певен, годен, ладен, рад. Повні форми прикметників можуть мати: нестягнену форму (лише прикметники жіночого та середнього роду) у називному та знахідному відмінках однини і множини: гарная, гарнеє, гарнії; синяя, синєє, синії (зустрічаються здебільшого у народній творчості та поетиці) або стягнену форму (є основною, загальновживаною - гарна, гарне, гарні; синя, синє, сині). Відмінювання прикметників залежить від групи, до якої прикметник належить (твердої чи м'якої). За особливим зразком відмінюються складні прикметники, другою частиною яких є -лиций.

За значенням і граматичними ознаками займенники в українській мові поділяються на три групи: ті, що співвідносяться з іменниками (я, ти, вона, дехто, абищо, і т. д.), ті, що співвідносяться з прикметниками (твій, ваш, чийсь, нічий, і т. д.), ті, що співвідносяться з числівниками (скільки, стільки, казна-скільки, ніскільки і т. д.). За значенням займенники поділяються на розряди: особові (я, він), зворотні (себе), вказівні (той, цей), означальні (весь, всякий, кожен), питальні (хто?, що? котрий?), питально-відносні (хто, що, який, котрий), неозначені (декотрий, абихто, що-небудь), заперечні (ніхто, ніякий, ніскільки).

Дієслово має 4 часи: теперішній ( я йду - він йде), минулий ( йшов), майбутній, який має три форми: просту (я) піду - (він) піде, складну (я) йтиму - (він) ітиме і складену (я) буду йти - (він) буде йти та давньоминулий ( був ішов або йшов був). Інколи по говорах різних етнічних українських земель також подибуємо передмайбутній час ( буду прийшов). Усі дієслова поділяються на два види - доконаний і недоконаний. Щоб передати завершеність дії, слід уживати дієслова доконаного виду - наприклад, замість писати - написати. У теперішньому та майбутньому часі дієслова відмінюються за особою та числом. У минулому часі дієслово не має характеристики особи, натомість має характеристику роду. До дієслова також традиційно зараховують дієприкметник та дієприслівник.

Порядок розташування слів у реченні

Порядок розташування слів у реченні вільний, однак існують певні правила, які визначають послідовність розміщення членів речення:

найчастіше слова розташовуються у порядку SVO (підмет - присудок - додаток), що є прямим порядком розташування слів для української мови (Епоха п'ятиповерхових будинків зародилася в 50-ті роки). Прямий порядок другорядних членів речення пов'язаний з порядком слів у словосполученні:

узгоджене означення стоїть перед означуваним словом;

додаток - після керівного слова;

обставина може бути перед і після головного слова (у реченні ним виступає присудок).

порушення прямого порядку слів з метою виділення якогось з них називається інверсією або зворотним порядком слів. При зворотному (непрямому, інверсійному) порядку слів присудок передує підмету (Нещодавно до мене заходив Тарас). Другорядні члени речення при інверсії також змінюють своє звичне місце.

Такий порядок розташування слів притаманний слов'янським, балтійським мовам, китайській, фінській, англійській, новогрецькій мові, суахілі, тайській мові тощо. Французька, шведська, іноді іспанська та англійська при звертанні вживають інший порядок слів - VSO ( присудок - підмет - додаток).

На відміну від багатьох індоєвропейських мов, в українській мові може вживатися кілька заперечних часток ( ніхто ніколи нікому нічого не прощає - англ. no-one ever forgives anyone anything).

Зв'язки слів у підрядних словосполученнях

На відміну від мов, які втратили граматичну категорію відмінка, в українській мові між словами в підрядному словосполученні може виникнути зв'язок узгодження (залежне слово граматично уподібнюється до головного, зміна головного слова викликає зміну залежного - білий пес - білого пса - білому псу), зв'язок керування (головне слово вимагає від залежного конкретної граматичної форми, яка зберігається при зміні головного слова - читаю книжку - читала книжку - читатимемо книжку), зв'язок прилягання (залежним виступає незмінне слово (прислівник, дієприслівник, неозначена форма дієслова), яке поєднується з головним тільки за змістом - сніданок нашвидку, співати йдучи.

Стилістика

У сучасній українській мові розрізняють такі стилі:

розмовно-побутовий - використовується у побуті, в усному спілкуванні.

художній - стиль художньої літератури.

офіційно-діловий - вживається в указах, резолюціях, текстах законів, заяв, постанов та інших офіційних документах.

науковий - стиль різного роду наукових праць, навчальної літератури та наукових доповідей.

публіцистичний - поширений у ЗМІ, особливо в публіцистичних та аналітичних матеріалах.

сакральний (конфесійний) - стиль мови, що обслуговує релігійні потреби суспільства.

Корпусування, національний реєстр і словники

Найважливіші словники української мови:

Словник української мови: В 11-ти т. - К.: Наукова думка, 1970-1980.

Словник української мови: У 20-ти т. / Український мовно-інформаційний фонд НАН України; за ред. В. М. Русанівського. - Київ: Наукова думка, 2010. - Т. 1. А - Б. - 911 с.

Український орфографічний словник: понад 175 тис. слів / уклали В. В. Чумак [та ін.]; за ред. В. Г. Скляренка. - Вид. 9-е, переробл. і доповн. - Київ: Дніпро, 2009. - 1011 с. - ("Словники України"). - ISBN 978-966-507-260-7.

Етимологічний словник української мови: У 7 т. / АН УРСР. Ін-т мовознавства ім. О. О. Потебні; Редкол. О. С. Мельничук (головний ред.) та ін. - К.: Наук. думка, 1982.

Фразеологічний словник української мови: У 2-х т. - К.: Наук. думка, 1993.

Словник іншомовних слів / За ред. О. С. Мельничука. - К.: УРЕ, 1985.

Словник синонімів української мови: У 2-х т. - К.: Наук. думка, 1999.

Словник труднощів української мови / За ред. С. Я. Єрмоленко. - К.: Рад. школа,1989.

Коваль А. П., Коптілов В. В. Крилаті вислови в українській літературній мові. - К.: Вища школа, 1975.

Скрипник Л. Г., Дзятківська Н. П. Власні імена людей: словник-довідник. - К.: Вища школа, 1975.

На порталі "Українська мова" ви зможете знайти:

1. Традиційно українську мову разом з білоруською та російською відносять до східнослов'янської групи мов, однак такий поділ є географічним, а не науково-лінгвістичним. Насправді українська мова пов'язана з усіма іншими слов'янськими мовами складними зв'язками на всіх рівнях, є до певної міри центральною мовою, принаймні між західнослов'янськими (польською) та східнослов'янськими (російською) мовами (Див. також Типологічне зіставлення української, російської, польської мов) (укр.)

2. Українську мову в різні історичні періоди називали по-різному. Історично найуживанішою назвою української мови до середини XIX ст. була назва "руська мова". "Русинською мовою" вперше українську мову ("руську мову") назвали поляки (це польський прикметник від попередньої самоназви українців "русин". Див. докладніше розділ #Назва, а також статтю Назва української мови)

3. З погляду фонетики, лексики та граматики найближчою до української є білоруська мова (84 % спільної лексики). З погляду лексики близькими до української є також польська (70 % спільної лексики), словацька (68 % спільної лексики) та меншою мірою російська мова (62 % спільної лексики)

4. Див. також Історія української мови#Різні концепції історії української мови

5. Особливо загрозливим було ставлення російського царату до української мови. Дивіться: Історія української мови#Русифікація та утиски української мови в Московії та Російській імперії Історії мовної політики в Україні у XX столітті присвячено працю "Українська мова у XX сторіччі: історія лінгвоциду: документи і матеріали" (Упорядники: Лариса Масенко, Віктор Кубайчук, Орися Демська-Кульчицька)

6. Іноді ця назва стосувалася не лише української мови в сучасному її розумінні, але також і білоруської мови - такої багатозначності не існувало на українських землях, що належали Угорщині та Молдові - тобто на Закарпатті та Буковині.

7. За результатами соціологічного опитування 1997 р., українською мовою володіє переважна більшість українців Казахстану: 36 % - вільно, 24 % - досить вільно, 16 % - із певними труднощами, 15 % - можуть порозумітися і лише 8 % не володіють зовсім.

8. 5 % з принаймні 340 тис. осіб українського походження, що мешкає у штаті Парана Українська громада Бразилії. (укр.)

9. На відміну від Давньоукраїнської літературної мови 16-17 століття, в основу якої лягло північне наріччя

10. У Речі Посполитій від 1614 р., коли польською мовою замість книжної українсько-білоруської вперше було укладено Литовський статут, до 1990 р., коли російській мові було присвоєно статус офіційною на території усього СРСР, включаючи Україну та інші україномовні території.

11. Сучасні мовознавці Горпинич В. О., Городенська К. Г., Русанівський В. М., Кучеренко І. К. та інші теоретично обґрунтувати у своїх працях інший поділ на частини мови. Поділ на 10 частин мови вважається академічним і вивчається у середній школі

1. ↑ List of declarations made with respect to treaty No. 148 (Status as of: 21/9/2011) // Council of Europe. Регулюється "Європейською хартією регіональних та міноритарних мов" (англ.)

2. У Словаччині збільшиться кількість населених пунктів, де офіційно вживатиметься мова нацменшин - Karpatnews

3. National Minorities Policy of the Government of the Czech Republic (англ.) (чес.)

4. С. Я. Єрмоленко. Історія української літературної мови // Українська мова : енциклопедія / НАН України, Інститут мовознавства ім. О. О. Потебні, Інститут української мови ; ред. В. М. Русанівський [та ін.]. - К. : Українська енциклопедія, 2000. - ISBN 966-7492-07-9. (укр.)

5. Шахматов О. О., Кримський А. Нариси з історії української мови та хрестоматія з пам'ятників письменської староукраїнщини XI-XVIII вв. // Короткий нарис історії української мови. - К., 1924.

6. Житецький П. Г. Очерк звуковой истории малоруського наречия. - К., 1876.

7. Частина 4 статті 6 Закону України "Про засади державної мовної політики" від 03.07.2012 №5029-VI. Голос України (№146). 10.08.2012.

8. Порядок затвердження словників української мови і довідників з українського правопису як загальнообов'язкових довідкових посібників при використанні української мови та офіційного видання таких довідників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2013 р. № 298. Урядовий Кур'єр (№81). 30.04.2013.

9. ↑ Українська володіє древніми рисами, неповторними в інших слов'янських мовах | Новини на Gazeta.ua

10. ↑ Українська мова серед інших слов'янських: етнологічні та граматичні параметри: Монографія / О. Царук. - Дніпропетровськ: Наука і освіта, 1998. - 324 с.

11. Тимошенко П. Д. Засоби милозвучності (евфонії) української мови // Українська мова в школі, 1952, № 4

12. З енциклопедії "Українська мова"

13. Півторак Г. П. Мова українська // Енциклопедія сучасної України : у 30 т. / ред. кол. І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. - К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001-2020. - 10 000 прим. - ISBN 944-02-3354-X.

14. Єрмоленко С. Я. Історія української літературної мови // Українська мова : енциклопедія / НАН України, Інститут мовознавства ім. О. О. Потебні, Інститут української мови; редкол.: В. М. Русанівський (співголова), О. О. Тараненко (співголова), М. П. Зяблюк та ін. - 2-ге вид., випр. і доп. - К. : Вид-во "Укр. енцикл." ім. М. П. Бажана, 2004. - 824 с. : іл. - ISBN 966-7492-19-2. - С. 232-235.

15. І. В. Діяк. У братніх обіймах. (Українська мова в Російській імперії) // Українське відродження або нова русифікація (2000). Архів оригіналу за 10 грудень 2011.

16. Регушевський Є. С. Про деякі понятійні та термінологічні стереотипи в історії української літературної мови // Культура народов Причерноморья. - 2000. - № 13. - С. 139-141.

17. Статєєва В. І Українські письменники про проблеми літературної мови та мовознавства кінця XIX - поч. XX ст. Ужгород, 1997.

18. Дзюба І. М. Інтернаціоналізм чи русифікація? - К. : Видавничий дім "KM Academia", 1998, - 276 с.

19. ↑ Лариса Масенко. Суржик: між мовою і язиком. Київ, 2011

20. Конституція України : від 28.06.1996 № 254к/96-ВР // Законодавство України : офіційний сайт. - Верховна Рада України, 2020. - 1 січня. - Дата звернення: 04.06.2021.

21. Рішення Конституційного Суду України від 14.12.1999 № 10-рп/99 // Законодавство України : офіційний сайт. - Верховна Рада України, 1999. - 14 грудня. - Дата звернення: 04.06.2021.

22. Про невідкладні заходи щодо зміцнення державного статусу української мови та сприяння створенню єдиного культурного простору України : Указ Президента України від 21.05.2018 № 156/2018 : [арх. 03.06.2018] // Президент України : офіційне інтернет-представництво. - 2018. - 31 травня. - Дата звернення: 04.06.2021.

23. Про затвердження Порядку направлення педагогічних працівників для роботи у закладах загальної середньої освіти за кордоном, в яких предмети викладаються українською мовою : Постанова Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 № 294 : [арх. 25.04.2021] // Урядовий портал : єдиний веб-портал органів виконавчої влади України. - 2019. - 3 квітня. - Дата звернення: 04.06.2021.

24. Голоскевич Григорій. Правописний словник Архівовано 22 грудень 2010 у Wayback Machine. (за нормами Українського правопису Всеукраїнської Академії Наук, Харків, 1929 р.)

25. Етимологічний словник української мови: У 7 т. / Редкол. О. С. Мельничук (голов. ред.) та ін. - К.: Наук. думка, 1983 -. - ISBN 966-00-0816-3. Т. 5: Р - Т / Уклад.: Р. В. Болдирєв та ін. - 2006. - 704 с. ISBN 966-00-0785-X. - стор. 27-28

Література

Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж-Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995.

Українська мова : енциклопедія / НАН України, Інститут мовознавства ім. О. О. Потебні, Інститут української мови ; ред. В. М. Русанівський [та ін.]. - К. : Українська енциклопедія, 2000. - ISBN 966-7492-07-9.

Українська мова // Мала енциклопедія етнодержавознавства / Інститут держави і права ім. В. М. Корецького НАН України, Упорядник Ю. І. Римаренко [та ін.]. - Київ: Генеза, : Довіра, 1996. - 942 с. - С. 152-153.

Івах О. Ключ до мови. Коротка граматика української мови. - Ч. 1. - Вінніпег: Культура й Освіта, 1943. - 48 с.

Брайчевський М. Походження української писемності. - К.: Наукова думка, 1998.

Булаховський Л. А. Питання походження української мови. - К., 1956.

Гузар О. Лінгвоісторичний аспект унормування українського правопису // Про український правопис і проблеми мови. - Нью-Йорк; Львів, 1997.

Жовтобрюх М. А., Русанівський В. М., Скляренко В. Г. Історія української мови. Фонетика. - К., 1979.

Німчук В. В. Про графіку і правопис як елементи етнічної культури // Мовознавство. - 1990. - № 6.

Паращич В. В., Жовтобрюх В. Ф., Максименко В. Ф. Українська мова. Комплексний довідник. - Харків: Торсінг Плюс, 2008. - 416 с.

Русанівський В. Джерела розвитку східнослов'янських літературних мов. - К., 1985.

Сучасна українська мова / О. Д. Пономарів, В. В. Різун та ін.; За ред. О. Д. Пономарева. - 3-тє вид., перероб. - К.: Либідь, 2005.

Das Ukrainische als Kirchensprache. Українська мова в церквах. - Wien: LIT Verlag, 2005. - 411 s. - (Slavische Sprachgeschichte, Band 1)

Правда про походження української мови // Український тиждень, 4 жовтня 2012, № 39 (256), с. 21-64.

Всеслов'янськість мови українців // Український тиждень № 39 (256) 28.09.2012-4.10.2012.

Гени, мова, Україна // Український тиждень № 16 (233). 20-26.04.2012.

СУЛМ. Морфологія. - К., 1969.

СУЛМ. Синтаксис. - К., 1972.

Український правопис / Ред.: Є. І. Мазніченко, Н. М. Максименко, О. В. Осадча. - К.: Наукова думка, 2012. - 288 c.

Царук О. Українська мова серед інших слов'янських: етнологічні та граматичні параметри - Дніпропетровськ, 1998.

Шахматов О., Кримський А. Нариси української мови та хрестоматія з пам'ятників письменської староукраїнщини XI-XVIII вв.;- К., 1922.

Костянтин Тищенко. Всеслов'янськість мови українців // Український тиждень. - 28 верес. - 4 жовт. 2012.

Костянтин Тищенко. Гени, мова, Україна // Український тиждень. - 20-26 квіт. 2012.

Світоглядні ресурси української мови у порівнянні з деякими іншими мовами // Вознюк А. В. Язык как дом бытия, картина мира и инструмент мышления человека: монография. - Житомир: Koob publications, 2017. - 275 с. - С. 270 - 273.

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська мова - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Українська мова Поширеність української мови (поч. XX ст.)

# data[].attributes.attachment_caption
Фразеологізми

# data[].attributes.attachment_link.title
Не вказано назву

# data[].attributes.attachment_link.title
21 ФАКТ ПРО УКРАЇНСЬКУ МОВУ 🔰

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Нації вмирають не від інфаркту. Міжнародний день рідної мови - день, який відзначають щороку 21 лютого, починаючи з 2000 року. Про "підтримку мовного та культурного різноманіття та багатомовності" було оголошено на ХХХ сесії Генеральної конференції ЮНЕСКО, що проходила 26 жовтня - 17 листопада 1999 року в Парижі.
Спочатку їм відбирає мову.
Ліна Костенко
Оскільки з 6 000 розмовних мов світу близько половині загрожує зникнення, ЮНЕСКО прагне підтримувати мову, як ознаку культурної приналежності особи. Окрім того організація вважає що вивчення іноземних мов та багатомовність є ключами до взаєморозуміння та взаємоповаги.

Щорічне відзначення цього дня використовується для скерування уваги на меншини з менш аніж 10.000 особами, що активно розмовляють мовою. Часто ці мови не передаються наступному поколінню і потрапляють у забуття. Багато мов котрими розмовляють менше 100 осіб не задокументовані.

Міжнародний День рідної мови відносно молоде свято - до календарів усього світу воно ввійшло тільки у 1999 році. І в Україні воно також лише почало писати свою історію, хоча сама проблема української мови на українських землях нараховує кілька століть.

Історія свята, на жаль, має дуже трагічний початок. 21 лютого 1952 року у Бангладеші влада жорстоко придушила демонстрацію протесту проти урядової заборони на використання в країні бенгальської мови. Відтоді цей день у Бангладеші став днем полеглих за рідну мову.
Минуло багато років. Аж у жовтні 1999 року на Тридцятій сесії Генеральної конференції ЮНЕСКО було запроваджено Міжнародний День рідної мови як привід для роздумів та зосередження уваги на мовному питанні. Починаючи з 21 лютого 2000 року, цей день відзначають і в Україні.

# data[].attributes.attachment_link.title
21 лютого - Міжнародний день рідної мови | Новини | Печеніжинська ОТГ

# data[].attributes.attachment_link.description
Нації вмирають не від інфаркту. Міжнародний день рідної мови - день, який відзначають щороку 21 лютого, починаючи з 2000 року. Про "підтримку мовного та культурного різноманіття та багатомовності" було оголошено на ХХХ сесії Генеральної конференції ЮНЕСКО, що проходила 26 жовтня - 17 листопада 1999 року в Парижі. Спочатку їм відбирає мову.