# data[].attributes.headline
Відеоінструктаж щодо підготовки до дискусійного клубу 9 грудня 2023 року.

# data[].attributes.subject
Відеоінструктаж щодо підготовки до дискусійного клубу 9 грудня 2023 року.

# data[].attributes.body
Умови проведення дискусійного клубу "Розбиті надії: як червоний ренесанс став Розстріляним відродженням": http://www.man.dn.ua/images/documents/01_01_2023/LYST_115_DOMANUM.pdf

Дата проведення дискусійного клубу: 09 грудня 2023 року, 10:00

Задля отримання сертифікату учасникам потрібно до 7 грудня 2023 року розмістити на віртуальній дошці повідомлення про одного з українських письменників - представників "розстріляного відродження", на прикладі життя та діяльності якого у 1920-х рр. вони аргументують власну точку зору щодо дискусійного питання, а також надіслати заявку на участь у дискусійному клубі (дивись умови) на електронну пошту mandonetsk@ukr.net

Задля отримання подяки учасникам потрібно: 1) до 7 грудня 2023 року розмістити на віртуальній дошці вищевказане повідомлення та надіслати заявку, 2) під час онлайн-засідання 09 грудня 2023 року виступити очно.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія, Донецька МАН

# data[].attributes.attachment_link.title
Відеоінструктаж щодо підготовки до дискусійного клубу

# data[].attributes.headline
Василь Блакитний (Елланський). Зразок

# data[].attributes.subject
Василь Блакитний (Елланський). Зразок

# data[].attributes.body
1933 рік… Харків, тоді ще столиця Української Радянської 1933 рік… Харків, тоді ще столиця Української Радянської Соціалістичної Республіки… Вночі невідома вантажівка наїхала на пам’ятник, встановлений на честь письменника та громадського діяча Василя Блакитного. Зруйнований пам’ятник забрали нібито на ремонт, але на місце не повернули. Після встановлення радянської влади мешканці міста вже звикли до знесення пам’ятників російським імператорам, генералам і сенаторам. Проте цей випадок вони запам’ятали: Василь Блакитний не був представником «старого світу». Письменник певний час навіть входив до керівництва комуністичної партії, був членом ЦК КП(б)У. Незабаром виявилося, що вантажівка зруйнувала пам’ятник невипадково. Василя Блакитного було оголошено «буржуазним націоналістом», а його твори заборонялися та вилучалися з бібліотек. І якщо б не передчасна смерть у 33 роки від хвороби серця, скоріш за все Василь Блакитний був би викреслений із життя, як і його творчі здобутки. Ким же був Василь Блакитний? Яку роль відіграв у розвитку української літератури?

У 1920-ті роки письменник і громадський діяч Василь Блакитний (справжнє прізвище – Елланський) був одним із безпосередніх виконавців політики українізації в Українській СРР. У 1921 році він очолив колегію Державного видавництва, став редактором газети «Вісті ВУЦВК» – друкованого видання вищого органу державної влади в УСРР. На цих посадах Василь Блакитний розбудовував пресу українською мовою, Наприклад, у 1925 році він заснував «універсальний ілюстрований журнал» «Всесвіт». Через кілька років це українськомовне видання виходило тиражем 1,5 млн. екземплярів на рік. Василь Блакитний стояв біля витоків сатиричного журналу «Перець». Важливо: без Василя Блакитного в історії української літератури не було б видатного письменника-сатирика Остапа Вишні. У жовтні 1920 року Павло Губенко (літературний псевдонім – Остап Вишня) був заарештований у Києві чекістами. Потім його перевезли до Харкова, де Василь Блакитний врятував його від розстрілу - взяв на роботу до «Вістей ВУЦВК». У 1927 році, уже після смерті Василя Блакитного, Остап Вишня став редактором журналу «Перець».  Як ідейний  натхненник та організатор спілки пролетарських письменників «Гарт» (1923) Василь Блакитний вплинув на творчість письменників, що ввійшли до складу цього літературного об’єднання. Поети Павло Тичина та Володимир Сосюра, прозаїки Микола Хвильовий та Іван Микитенко… Ця плеяда талановитих українських митців слова сформувалася завдяки Василю Блакитному. Недарма в автобіографічній поемі «Дебора» (1968) Микола Бажан назвав Василя Блакитного кумиром тодішньої української творчої молоді: «Вчать нас нечуваних нами пісень / Тичина, Блакитний, Чумак». Отже, безумовно, організаторська діяльність Василя Блакитного позитивно вплинула на розвиток української літератури. І радянська влада не могла «відмінити» цей вплив, оголошуючи Василя Блакитного «буржуазним націоналістом».

На жаль, оцінити так само позитивно значення поетичної творчості Василя Блакитного я не можу. За життя Василя Блакитного було надруковано лише одну його поетичну збірку «Удари молота і серця» (літературний псевдонім – Василь Еллан). Вірші цієї збірки є зразками культури на службі у комуністичного тоталітарного режиму. Наведу приклад: «Удари молота і серця – / І перебої... і провал.../  Але ізнову розіллється/  Вогнем гартований хорал./Муром затято обрій – /Вдарте з розгону: р-раз... /Ми — тільки перші хоробрі,/  Мільйон підпирає нас./Ми – тільки крешемо іскри, / Спалахують мільярди «Ми»,/  Розпанахають ковані вістря /Стару запону пітьми». І саме талант поета Василя Еллана робив комуністичну пропаганду більш ефективною, такою, що романтизувала більшовицький переворот в очах молоді. І тут відразу ж згадуються слова іншого видатного письменника – представника «розстріляного відродження» Миколи Хвильового: «Політик Блакитний повісив у собі поета Еллана». Отже, на мою думку, творчий спадок поета Василя Еллана є застарілим, цікавим виключно для істориків літератури. Адже кривавий досвід історії ХХ ст. довів: на зміну «старої (царської) запони тьми» прийшов ще більш густий морок Голодомору та репресій. І посмертна «відміна» радянською владою імені письменника не є причиною для виправдання змісту його віршів, написання яких сприяло встановленню комуністичного тоталітарного режиму.

Прізвище, ім'я автора повідомлення,

Назва закладу освіти

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Блакитний.JPG

# data[].attributes.headline
 Микола Хвильовий – борець за свободу.

# data[].attributes.subject
 Микола Хвильовий – борець за свободу.

# data[].attributes.body
Микола Хвильовий - один із найвидатніших українських письменників ХХ століття. Його творчість охоплює період від початку 1920-х до трагічної загибелі в 1933 році. У цей час Хвильовий зробив значний внесок у розвиток української літератури, став одним із лідерів літературного руху "Вільної академії пролетарської літератури" (ВАПЛІТЕ), а також одним із найактивніших учасників літературної дискусії 1925-1928 років.

У 1920-х роках Хвильовий створює ряд знакових творів, які визначають його як митця. Це, зокрема, збірки поезій "Вітер з Волині" (1920), "Земля" (1924), оповідання "Я (Романтика)" (1921), "Санаторійна зона" (1926), повість "Вальдшнепи" (1923), роман "Ватерлоо" (1925). У цих творах Хвильовий порушує важливі суспільно-політичні та філософські проблеми, зокрема, питання національного буття, ролі митця в суспільстві, стосунків між особистістю та колективом.

У 1930-х роках Хвильовий продовжує свою творчу діяльність, але його твори стають все більш гострішими у своєму соціальному звучанні. У цей період він пише памфлети "Камо грядеши?" (1925), "Апологети писаризму" (1926), "Україна чи Малоросія?" (1926), в яких критикує сталінську політику, а також роман "Комсомольці" (1933), який так і не був закінчений.

У 1933 році Хвильовий був заарештований і згодом застрелився у камері НКВД.

Чи вдалося більшовикам знищити разом із письменником його творчі здобутки? Відповідь на це питання неоднозначна. З одного боку, більшовики зробили все можливе, щоб дискредитувати і заборонити творчість Хвильового. Його твори були заборонені, а сам він був звинувачений у "буржуазному націоналізмі".

З іншого боку, творчість Хвильового не була знищена повністю. Його твори були поширені в самвидаві, а після Другої світової війни вони стали доступні широкому загалу. Сьогодні творчість Хвильового є одним із найважливіших надбань української літератури.

Творчість Миколи Хвильового мала значний вплив на розвиток української літератури. Він був одним із перших письменників, які порушили питання національного буття в радянській Україні. Його твори є актуальними й сьогодні, адже вони закликають до свободи слова, творчості та самореалізації.

Ось кілька аргументів на користь того, що більшовикам не вдалося повністю знищити творчі здобутки Миколи Хвильового:

Творчість Хвильового була поширена в самвидаві, що дозволило їй дійти до широкого загалу. Після Другої світової війни твори Хвильового були перевидані в УРСР, що зробило їх доступними для більшої кількості людей.Творчість Хвильового вивчається в школах і університетах України, що сприяє її популяризації.

Таким чином, творчість Миколи Хвильового є яскравим прикладом того, як навіть у найважчих умовах можна протистояти тоталітарному режиму і боротися за свободу слова та творчості.

Єрьоменко Віталій Олексійович учень 11 класу Слов’янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. №4

# data[].attributes.headline
Володимир  Свідзінський та його діяльність у 1920-1930-х рр.

# data[].attributes.subject
Володимир  Свідзінський та його діяльність у 1920-1930-х рр.

# data[].attributes.body
У 20-30 роках ХХ століття українська література переживала період великого витоку та творчого підйому, який часто називають "Розстріляним відродженням". Серед видатних представників цього періоду був Володимир Юхимович Свідзінський, поет, чий талант і глибокі роздуми над природою людини та сенсом її життя, засвідчували не тільки його особисту гідність, а й суттєвий внесок у розвиток української літератури. Свідзінський народився в 1900 році в мальовничому куточку України, на Поділлі. Його творчість пройнята філософським поглядом, вражаючою природною образністю і елементами національної символіки. Проте, як і багато інших представників української інтелігенції, його життя та творчість були трагічно перервані страшними подіями того часу. З початку 1920-х років, за приходу до влади більшовиків, розпочалася спроба контролю та маніпулювання культурно-мистецьким середовищем. Це стало частиною загальної політики знищення інтелігенції та культурних цінностей, спрямованої на зміну світогляду та утвердження нового, комуністичного ладу. "Розстріляне відродження" залишається важливим періодом в історії української літератури, де, незважаючи на спроби режиму більшовиків,
збереглися творчість і ідеали письменників.

Тарасенко Єгор Максимович, учень Слов’янської
загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. No4

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир Свидзинський

# data[].attributes.headline
Василь Гайворонський - представник "Розстріляного Відродження" Донбасу

# data[].attributes.subject
Василь Гайворонський - представник "Розстріляного Відродження" Донбасу

# data[].attributes.body
«Розстріляне Відродження» - це час злету талановитих українців 20-30 років ХХ століття, які в період тоталітарного режиму СРСР оновили українську культуру завдяки своїй творчій діяльності. Не залишились поза увагою радянської влади письменники Донеччини. Проявляючи нетерпимість до «національної ідеї», більшовики знищували всіх, використовуючи політику українізації.

Одним із представників творчої молоді Донеччини «Розстріляного відродження» був Василь Андрійович Гайворонський. З 1920-х років активно включився у творчо-видавничу справу, був членом літературної групи «Забой» та Всеукраїнської асоціації пролетарських письменників, займався просвітницькою діяльністю.

З автобіографії: «… тоді вже на Донбасі розгортались незабутні події, цю зрусифіковану промислову частину України упевнено й рішуче опановувала українська культура. Адже зросли українські кадри, тоді вже прибувала робоча сила не з Росії, а з українських сіл, переважно молодь. Вона потребувала своєї газети, театру, книги, лекцій рідною мовою».

Та незабаром мрії про український Донбас були жорстоко придушені. «Одного дня ГПУ закрило полотнищами машини, на яких друкувався «Літературний Донбас»,… вночі почалися арешти. Арештовано кілька душ, … і мене. Звичайно, хто мав можливість, то повтікали. І в такий спосіб, позбувшись українців, купка росіян-письменників захопила журнал у свої руки, зрусифікувала його, назвавши по-російському – «Литературный Донбасс»», згадував Василь Андрійович.

У 1933 році Василя Гайворонського вислано з України, після втечі переховувався на Кавказі. Під час Другої світової війни дістався за кордон, і в наступні десятиліття брав участь у літературному житті української діаспори в США. Закінчив життя у Філадельфії 1972 року.

Письменник зазначив висновки боротьби в романі «Спокута»: «Ми не змогли скористатися з обставин, і тому наш народ тепер спокутує».

Верховецька Стелла Павлівна, Шандриголівський ліцей Лиманської міської ради Донецької області,10 клас

# data[].attributes.headline
Володимир Свiдзiнський: голос Розстрiляного вiдродження

# data[].attributes.subject
Володимир Свiдзiнський: голос Розстрiляного вiдродження

# data[].attributes.body
Володимир Свідзінський був видатним поетом, який народився в 1897 році в місті Харкові. Його творчість була пов'язана з рухом Відродження, який був спрямований на відродження української культури та мистецтва. Однак, після приходу до влади більшовиків, цей рух був заборонений, а Володимир Свідзінський був розстріляний у 1933 році.

Чи вдалося більшовицькій владі знищити творчий доробок поета? На жаль, багато творів Володимира Свідзінського було втрачено або знищено. Проте, деякі з його творів вдалося зберегти, завдяки зусиллям його друзів та колег по поетичному руху. Більшовицька влада намагалася знищити кожен слід української культури та мистецтва, але вона не змогла повністю знищити творчість Володимира Свідзінського.

Чи живе зараз його творчість? Так, творчість Володимира Свідзінського живе зараз. Його поезії вивчаються в українських школах та університетах, а його ім'я відоме в українському літературному світі. Його твори перекладені на багато мов світу, що свідчить про визнання його таланту та важливості його творчості.

Отже, можна сказати, що хоча більшовицька влада намагалася знищити творчий доробок Володимира Свідзінського, вона не змогла повністю знищити його творчість. Його поезії живуть і досі, нагадуючи нам про важливість культури та мистецтва в нашому житті.

# data[].attributes.headline
Валер'ян Підмогильний-засновник українського урбаністичного роману

# data[].attributes.subject
Валер'ян Підмогильний-засновник українського урбаністичного роману

# data[].attributes.body
2 лютого 1901 року — день народження одного з найвизначніших прозаїків Розстріляного відродження, засновника українського урбаністичного роману Валер’яна Підмогильного. Виходець із маленького села Чаплі на Дніпропетровщині, він мав хист і до гуманітарних, і до технічних наук.

У 1920-х роках Підмогильний вступив в Асоціацію письменників, із якої утворилася "Ланка", а в 1926 році з "Ланки" постав «МАРС». Літорганізація проіснувала лише рік, проте й у 1930-х на партійних з'їздах згадували злим словом "попутників-марсівців".

Найвідоміший твір автора – роман "Місто", виданий у 1928 році, перший урбаністичний роман в українській літературі, який став передтечею екзистенціалізму.

Під час так званих "кіровських арештів" 8 грудня 1934 року Підмогильного  було заарештовано. Невдовзі його засудили до 10 років ув'язнення і доправили до Соловецького табору особливого призначення. А 3 листопада 1937 року в урочищі Сандармох (Карелія)  Підмогильного було розстріляно.

Письменника було  реабілітовано в 1956 році. Ще через 33 роки після загибелі письменника в Україні перевидали його твори. Між другим і третім виданням «Міста» в Україні пролягла прірва в понад пів століття.

Тож відповідь на питання: «Чи вдалося більшовикам знищити разом із письменниками 1920-х рр. їхні творчі здобутки?» є однозначною. Ні, не вдалося. Хоча твори Валер'яна Підмогильного залишалися під замком у "спецхрані" аж до кінця радянської епохи, сам автор одним із перших відчув увесь жах та абсурд, який насувається. І не просто відчув, а й точно зобразив і передав наступним поколінням у літературних творах і перекладах.

Моісєєва Анастасія Валентинівна,

учениця 10-А класу ЗОШ І-ІІІ ступенів №5 ім.Валерія Доценка  Мирноградської міської ради

# data[].attributes.headline
Юрій Лавріненко

# data[].attributes.subject
Юрій Лавріненко

# data[].attributes.body
"Розстріляне відродження" - це літературно-мистецьке покоління 20-х - початку 30-х рр., яке дало високохудожні твори у галузі літератури, живопису, музики, театру і яке було знищене тоталітарним сталінським режимом.

Термін «Розстріляне відродження» вперше запропонував діаспорний літературознавець Юрій Лавріненко, вживши його як назву збірника найкращих текстів поезії та прози 1920-30-х рр. Серед своїх видатних сучасників він виглядав молодшим. Це й не дивно, адже він з'явився на світ на початку ХХ століття. Він бачив, чув і розумів їх: Хвильовий, Курбас, Тичина, Зеров, Рильський… Недаремно, коли комуністична система прирекла частину з них на забуття і смерть, саме вони стануть героями Головної Книги його життя, книги, який судилося довгі роки бути єдиним довідником з історії української літератури, книги під назвою "Розстріляне відродження"..

Юрій Андріянович Лавріненко народився 6 травня 1905 року у с. Хижинцях Лисянського району. Навчався в Уманському агротехнікумі. В Умані прилучився до літературного життя. У 1926 році Лавріненко став студентом літературного факультету Харківського університету. Після закінчення університету в 1930 році став аспірантом Харківського науково-дослідного інституту ім. Т.Шевченка, в цей час Юрій працював над дисертацією "Український епос козацьких дум". Кілька разів Ю. Лавріненко виступив проти монополії стилю соцреалізму в літературі, що дало підстави для його переслідування. І захист кандидатської не відбувся, а парторг Інституту Верба проголосила: "Врагам народа не позволим портить советскую молодежь". Після цього "ворога народу" кілька разів арештовували, а від 1935 до 1939 був ув'язнений у концентраційному таборі у Норильську.

Після відбуття терміну заслання він вибрав місцем життя м. Нальчик, там одружився і вже в роки війни пробрався до Києва, згодом до Львова. З 1944 року Ю. Лавріненко жив в Австрії, потім у США. З 1950 року і до смерті 14 грудня 1987 року Ю. Лавріненко жив у Нью-Йорку.

Отже, не дивлячись на те, що сталінська влада спрямовувала всю свою міць на розгром українських національних культурних сил, на фактичне їх винищення, шляхом позбавлення України літературної еліти, фізично винищивши талановиту плеяду молодих письменників, Українське Відродження змогло виконати важливу історико-гуманістичну місію, ставши могутньою перепоною на шляху русифікації та культурного провінціалізму, що насаджувалися в радянській Україні. Таким чином, більшовикам вдалося суттєво вплинути на літературну сцену, але не в повній мірі знищити творчі здобутки, завдяки таким відданим своїй Батьківщині людям, як Юрій Лавріненко. Деякі талановиті ідеї та твори вижили, стали частиною літературної спадщини, і в подальшому вони визнаються як важливий компонент культурної історії України.

Ноженко Дар'я, учениця 11 класу Бахмутського навчально-виховного комплексу "Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №11 - багатопрофільний ліцей" Бахмутської міської ради Донецької області

# data[].attributes.headline
Євген Плужник- "нерозстріляний" поет доби Розстріляного відродження

# data[].attributes.subject
Євген Плужник- "нерозстріляний" поет доби Розстріляного відродження

# data[].attributes.body
Нерозстріляний — так часто називають одного з поетів доби Розстріляного відродження  української літератури XX ст. — Євгена Плужника.

Плужник народився 26 грудня 1898 року в слободі Кантемирівка на Воронежчині. Був змушений покинути навчання в інституті через туберкульоз. Займався самоосвітою, перекладав, писав вірші, став учасником організації «Ланка» (пізніше «МАРС»). Через небажання співпрацювати з радянським режимом за учасниками організації постійно стежили.

За життя поета були видані дві збірки його поезій: «Дні» та «Рання осінь». Утім, партійна критика не сприйняла творчості, зокрема через «песимізм» і «негативне ставлення до дійсності».

4 грудня 1934 року поета заарештували й звинуватили в належності до «націоналістичної терористичної організації». У березні 1935 року його засудили до розстрілу. Згодом вирок змінили на 10 років ув’язнення, яке Плужник відбував на Соловках, де 2 лютого 1936 р. помер від туберкульозу.

Реабілітований у серпні 1956 року. Вибрані вірші Плужника в Україні перевидали 1966 року, а тільки 1988-го  світ нарешті побачив увесь його поетичний спадок у серії «Бібліотека поета» із передмовою Л. Череватенка. 1992 року вдалось перевидати Плужників роман «Недуга» і три його вцілілі п’єси.

Відповідаючи на питання: «Чи вдалося більшовикам знищити разом із письменниками 1920-х рр. їхні творчі здобутки?», із упевненістю скажу: ні!  Плужник був одним із тих, хто писав усупереч суспільним тенденціям – щодо змісту, поетичної форми. Він був «незручним»: не брав участі у творенні радянського ідеологічного міфу в 20–30-ті роки, тому автора, живого і мертвого, було надовго відлучено від читача. Але настав час, коли перевидані твори Євгена Плужника дійшли до читача. На жаль, сталося це через довгих 30 років.

Сотнікова Дар’я Олександрівна,

учениця 10-А класу ЗОШ І-ІІІ ступенів №5 ім.Валерія Доценка  Мирноградської міської ради

# data[].attributes.headline
Микола Куліш

# data[].attributes.subject
Микола Куліш

# data[].attributes.body
У сучасному літературознавстві творчі досягнення українського драматурга М. Куліша розглядаються як визначне явище європейської новодраматичної традиції. Загальноприйнятою є позитивна оцінка впливу його експериментів щодо форми та змісту драматичних творів на подальший розвиток літератури та театрального мистецтва України. Фахівці з історії української літератури (Н. Корнієнко, А. Матющенко, Л. Скорина, Т. Марчук та ін.) підкреслюють, що М. Куліш переосмислював соціокультурні реалії та явища радянської дійсності 1920-х рр. в новітніх художніх структурах і контекстах, органічно поєднував національні традиції та європейські модерні (експресіоністські) віяння. На уроках української літератури та зі сцен театрів знову лунають слова М. Куліша, донесені до нас через героїв п’єс «Народний Малахій» (1928), «Мина Мазайло» (1929) – шедеврів модерної драми українського Розстріляного відродження.

Однак так було не завжди. У 1930-х рр. М. Куліш був репресований поплічниками комуністичного тоталітарного режиму. Його заарешутвали у грудні 1934 р. за звинуваченням у належності до вигаданого Всеукраїнського боротьбистського терористичного центру та засудили до 10 років ув’язнення. За часи Великого терору (1937-1938) М. Куліш був страчений урочище Сандормох і похований в холодній карельській землі далеко від Батьківщини. Майже половина всіх п'єс М. Куліша вважається загубленою. Наприклад, під час арешту та обшуків втрачено рукописи драматичного твору «Такі» і роману «Леміш». І тільки розпад Радянського Союзу та утворення незалежності України відкрили для широкого загалу українців доробок письменника.

Чому літературна творчість М. Куліша є актуальною для сьогоднішнього українського читача: від пересічного школяра до науковця-літературознавця? Я спробую пояснити це на прикладі п’єси «Патетична соната» (1929), що дістала в літературознавців назву драматичної поеми.

Мій вибір зумовлений, по-перше, мистецтвом слова автора п’єси. За влучним висловом Ю. Лавриненка, мова «Патетичної сонати» доведена «до кришталевої чистоти музики, до гострого блиску шаблі». Пропоную переконатися в цьому за допомогою фрагменту «Патетичної сонати», в якому юний поет Ілько Юга намагається написати листа та освідчитися в коханні героїні п’єси Марині: «Ви граєте сьогодні щось нове, що саме — не знаю, але ця музика, напевно ж, про юнака, що мчить конем степами, шукає країни вічного кохання. Там, у голубих вікнах, дівчина самітна: ліву брову трошки ломить, як усміхнеться, очі голубі. Скажіть, вітри, або ви, зорі, чи вийде дівчина йому назустріч, чи одчине двері, прекрасні ворітця в країну вічного кохання!».

По-друге, «Патетична соната» М. Куліша написана за жанровою моделлю експресіоністської драми, що викликала справжню революцію в європейському театрі у перші десятиліттяп ХХ ст. Епізоди, конкретні ситуації, впорядковані зміни декорацій у п‘єсах експресіоністів втратили першочергове значення, яке мали в театральному мистецтві ХХ ст. За Т. Марчук основним творчим прийомом драматургії експресіоністів став монолог, а головним методом – сила вираження почуттів. Дійові особи, ніби зійшовши з політичних маніфестацій, вдаються до уривчасто-різких висловлювань, які межують з криком, насичені патетикою боротьби. На мою думку, «нова драма» була тим, що продовжила життя театрального мистецтва всупереч кінематографу, що зароджувався й поширювався. І тому дуже цікаво ознайомитися з творами її основоположників. Це здається більш актуальним, ніж застарілі спроби відтворити на сцені буденне життя в усіх його проявах і дрібницях за системою К. Станіславського. На жаль, драматичні твори німецьких драматургів – основоположників експресіонізму для мене недоступні через мовний бар’єр. Але скласти власну оцінку про переваги та вади експресіоністської драми я можу на основі «Патетичної сонати» М. Куліша.

І відразу ж… Який цікавий задум! Герої «Патетичної сонати» М. Куліша живуть в одному будинку, але розділені поверхами і… соціальним станом, ідейними поглядами. Поет Ілько живе на горищі – у житлі, яке свідчить про його бідність і водночас наближує до поетичних небес. Підвал будинку стоїть пусткою, адже його господар проливає кров на війні. Скориставшись його відсутністю, більшовики-підпільники зберігають там партійну літературу. У квартирах престижних першого та другого поверху живуть сім’я російського генерала Пероцького та сім’я Ступай-Ступаненка, який співчуває українському визвольному руху разом із дочкою Мариною, в яку закохався поет. Із приходом до влади більшовиків мешканці будинку переселяються, і Марина Ступай-Ступаненко опиняється в підвалі. Це є дуже символічним, як і «Патетична соната» великого німецького композитора Людвига ван Бетховена, що лунає з кімнати Марини. Цей музичний твір розглядався сучасниками композитора як революція в музиці, щось незвичне й сміливе, тобто схоже на реалії Української революції 1917–1921 рр., серед яких живуть герої п’єси.

І ось багатоголосся монологів… Генерал Пероцький, який не може змиритися з крахом імперії: «Я не боюся їхньої революції. Одного лише боюся, щоб не розпаляли фундаменту, на якому стояла Росія, — єдності й неподільності її. А не розваляють Ступай-Ступаненки — Росія вистоїть і перестоїть яку завгодно революцію… Анет! Пам'ятаєте Великодній ранок тисяча дев'ятсот тринадцятого року, Анет, берізку за вікном і зорю? Тоді Росія пахла, Анет, а нині!.. Смирно! Це я на свої мислі, Анет!.. Який хаос! Зменшіть витрати, Анет!».

Ступай-Ступаненко, батько Марини, окрилений початком Української революції: «Як автора на прізвище?... Невже не українець?... Значить, мати була українка… Хм... Чув десь нашу музику! Украв! Соната українська. Он росіяни — цілого Глинку у нас украли та й кажуть, що їхній Глінка! Та який він Глінка, коли він Глинка! Прізвище українське! Українець! Ну, та тепер не дамо! Не дамо, Маринко, не дамо! Ні півглинки, ні вуглинки! Ось піду я зараз вулицями, під церкви піду, де тільки є люди, агітувати й проповідувати за вільну нашу Україну. Бо кожний тепер українець мусить, лягаючи, в голови класти клунок думок про Україну, вкриватися мусить думками про Україну і вставати разом з сонцем з клопотами про Україну».

Лука, нібито друг поета Ілька, більшовик: «Тоді ти: "Простіть, але в мене не всі дома, і я прийшов, щоб ви побачили ідіота з іконкою вічної любові, з дівчачим фартушком замість червоного прапора. Та якби ж ідіота! — Паскудника! Зрадника!" От!.. І знай, Ільку, востаннє до тебе прийшов я, востаннє й кажу просто; вірші ми з тобою писали, арифметики навчив мене, географії, книжки читали, товаришували, але коли ти зразу не вийдеш на вулицю, себто на дорогу революції, то я тобі не товариш».

Три світи, які ворогують між собою. А серед них – кохання, яке чуже ідеологіями і політичній боротьбі. Одна через них – приречене на душевні муки. Українська патріотка Марина закохана в сина генерала Пероцького, члена білогвардійської монархічної організації. Після його арешту більшовиками вона йде за допомогою до Ілька, близького до більшовиків. Коли Ілько розуміє, що Марина використала його, то виводить дівчину з підвалу. Він хоче здатися сам і здати Марину на суд більшовицького ревкому. Ілько вважає свій вчинок заради коханої «зрадою» комуністичних ідеалів і готовий понести покарання. Ілько: «Як був собі в підвалі безногий робітник, а нагорі поет жив і недалеко його дівчина одна, як у неї все життя була музика, у поета мри од тієї музики, в робітника ж — водяний годинник, як годинник пробив час повстання підвалам та як дівчина обдурила поета, почала грати золотою булавою, як, загравши вона "чики-чики", напустила офіцерчиків — поет допоміг, як понесли безногого і вбили... Я йду сказати, що я зрадник». «Патетична соната» – не підручник історії, але краще за нього переконує, наскільки страшним є життя, коли заради високих ідеалів справедливості та братерства в майбутньому люди нищать своїх друзів і коханих у сьогоденні.

Безумовно, сьогодні ми читаємо «Патетичну сонату» та в інші твори М. Куліша зовсім не так, як це задумував автор. Наприкінці 1920-х рр., за часи встановлення комуністичного тоталітарного режиму, любов української патріотки Марини до російського монархіста Андре Пероцького мала заплямувати український визвольний рух, показати його учасників нібито союзниками білогвардійського руху. Заперечення кохання більшовиком Лукою, ймовірно, сприймалася як героїчний вчинок, самопожертва на «вівтар» революції. Сьогодні нашою героїнею стає Марина, підпільниця «Чайка», від імені якої лунає попередження про справжню сутність радянської влади – «хоч ярмо й червоним стане, а ярмом не перестане» і порада –«найкращий спільник той, у кого зброя по-вкраїнському говорить».

Однак великий письменник є великим саме тому, що всупереч цензурі і навіть власним ідеологічним переконанням він говорить правду та зриває покрови з людей і режимів. М. Куліш навчає сучасних українських письменників мистецтву слова та пристрастю почуттів.

Кротенко Кіра,

здобувачка освіти 11-го класу Ліцею № 1 м. Покровська

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Куліш.JPG

# data[].attributes.headline
Сергій Пилипенко: лицар духу доби "Розстріляного відродження"

# data[].attributes.subject
Сергій Пилипенко: лицар духу доби "Розстріляного відродження"

# data[].attributes.body
20-30 роки відзначились в українській літературі характерним духовним піднесенням та небувалим підйомом творчого покоління, здобули назву “Розстріляне відродження”. Одним з його представників недарма вважають Сергія Пилипенка, надзвичайно обдарованого письменника, редактора, полеміста та громадського діяча, “доброго генія молодої української літератури”. У 20-х роках, перебуваючи у вирі селянського руху, редагує газету “Селянська правда”, яка у ті часи була однією з найпоширеніших серед селян. Свій талант лідера та організатора С. Пилипенко проявив, створивши спілку селянських письменників “Плуг”, наповнив своє життя активною видавничою та письменницькою діяльністю, згуртовав біля себе групу молодих письменників. Для нього важливим була читабельність твору, щоб задовільнити невибагливий смак широкого загалу, дати їм спочатку “чорний хліб”. Пилипенко також відзначився тим, що відмовлявся ділити авторів на перший та другий сорт, мав незрівнянне вміння виявляти письменницький талант та уважно ставився до молодих початківців, за що його з любов'ю називала “Папашею”.

Окрім цього був одним з головних опонентів М. Хвильового у літературній дискусії 1932-1933 рр. У 1933 Пилипенко заарештували, а згодом застосували до нього “ найвищу міру соціального захисту - розстріл”. Родину письменника не тільки викинули з власного життя, а й заборонили жити в Україні.

Сергій Пилипенко в 20-х роках був людиною , якою захоплювалися, проте через радянські репресії він не зміг значною мірою залишити своє ім'я на сторінках історії. Це не означає, що більшовикам вдалося стерти ім'я діяча. У 1957 році його було реабілітовано, через декілька років було видано його “Байки та оповідання”. У 1991 році в Україну повернулася Міртала Пилипенко, яка виконала бронзовий портрет батька на фоні землі, що розстріскалася, показуючи цим трагічне життя письменника. Під портретом був початок вірша Міртали, який вона присвятила батькові:

“Хай проб’ється голос мій

крізь час, землю і море –

я тобі свою пам’ять несу,

і любов, і тугу, і горе”…

Кряжева Софія Андріївна учениця 11 класу Дружківської гімназії "Інтелект"

# data[].attributes.headline
Валер’ян Підмогильний – один  із найвизначніших прозаїків Розстріляного відродження, засновник українського урбаністичного роману

# data[].attributes.subject
Валер’ян Підмогильний – один  із найвизначніших прозаїків Розстріляного відродження, засновник українського урбаністичного роману

# data[].attributes.body
Є митці, які відходять разом зі своїм часом, залишивши слід хіба що в історії. І тільки небагатьом судиться вийти за межі своєї епохи. Зазвичай, вони залишаються незрозумілими сучасникам, бо йдуть проти загальної течії, випереджують суспільну свідомість. До них належить один з найпотужніших прозаїків ХХ ст. Валер’ян Підмогильний. Своєю творчістю письменник допомагав людині пізнати саму себе, свою незначущість, а разом з тим  і силу в цьому світі,  це не збігалося з морально-етичними принципами тоталітарного режиму, тому режим і знищив його. Валер'ян Підмогильний — визначна постать української літератури, який жив у період з 1901 по 1937 рік.

Потужна літературна та видавнича діяльність сприяли популярності та авторитету Валер’яна Підмогильного. 8 грудня 1934-го НКВДисти заарештували письменника за начебто «участь у терористичній організації, яка мала на меті  терор проти керівників партії». На допитах Підмогильний не визнавав себе винним.

Виїзною сесією Військової колегії Верховного Суду СРСР у березні 1935-го його засудили на десять років позбавлення волі. Покарання відбував у Соловецькому таборі особливого призначення, продовжував писати. 3 листопада 1937-го Валер’яна Підмогильного разом з понад тисячею інших українських політичних в’язнів розстріляли в урочищі Сандармох.

Так радянська влада відсвяткувала 20-річчя Жовтневого перевороту.   Посмертно реабілітований у 1956 р.

Трагічна доля митця стала символом жертв культурного геноциду та політичного терору.

Творчий шлях Валер’яна Петровича тривав лише 15 років. А потім  його ім’я було вилучено з літературного процесу. Майже шістдесят років українському читачеві довелося чекати повернення творів  Валер’яна  Підмогильного. Після довгого забуття твори письменника  вперше вийшли друком лише в 1989 році.

Підмогильний вважається одним із літературних геніїв, який відзначався глибокою інтелектуальністю та творчим мисленням. Його стиль та виразність впливають на покоління письменників і читачів. Вершиною творчого генія В. Підмогильного став роман «Місто», у якому він роздумує над феноменом людського буття.

Але якби Валер’ян Підмогильний нічого не написав, він би все одно був знаменитим завдяки своїй перекладацькій діяльності. Прекрасно володіючи технікою перекладу, він відкрив для українського читача багато творів світової класики.

Для нього надзвичайно важливим було апробувати українське слово на кращих зразках світової літератури, утверджуючи його в європейському контексті. Добре володіючи французькою мовою, він багато перекладав французьких письменників, зокрема захоплювався творчістю А. Франса, перекладав твори Оноре де Бальзака, другого свого улюбленого письменника, брав участь у підготовці десятитомника Гі де Мопассана. Переклади П’єра Ампа,  Вольтера, Дідро, Додє, К. Гєльвєція, Г. Флобера також свідчать про неабиякі перекладацькі здібності письменника.

Переклади В. Підмогильного уможливили пряме, без посередників, спілкування української культури з іноземними літературами й допомогли утвердити ідею прямих культурних зв’язків між українцями й іноземцями, а відтак і ідею культурної та політичної рівності українців з іншими європейськими народами.

Таким чином, бачимо, що більшовикам не вдалося знищити творчі здобутки митця.

Філь Марина Олександрівна, учениця 8 класу Родинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 8 Покровської міської ради Донецької області

# data[].attributes.attachment_link.title
Підмогильний

# data[].attributes.headline
Микола Хвильовий

# data[].attributes.subject
Микола Хвильовий

# data[].attributes.body
Микола Хвильовий літератор, публіцист та громадський діяч. Один з основоположників української післяреволюційної прози, з чиєї смерті починається список понад тисячі страчених представників творчої молоді, пізніше названих «Розстріляним Відродженням». Народився 13 грудня 1893 року, у м. Тростянець. Хвильовий писав під псевдонімом. Його справжнє ім'я - Микола Григорович Фітільов. Безпосередньо використовував напрямок літературної творчості «романтичний вітаїзм». Народницькі уявлення вели його в революційні гуртки, тому навчання в університеті завершити не вдалося. Учорашній студент змушений був влаштовуватися на посаду вчителя в Тростянці. Воював в роки Першої Світової війни, а потім вступив до лав Компартії України. У 1921 році переїхав до Харкова. Працював на заводі, а свої твори друкував в ряді видань. Створив кілька літературних організацій, в які залучав молодих талановитих письменників.

Хвильовому подобалися комуністичні ідеї. Він щиро вірив, що після революції всі люди стануть рівними, а Україна стане однією з найбільш розвинених і культурних країн в світі. Однак, з часом, він розчарувався у політиці більшовицької влади і став закликати до орієнтування не на московських, а європейських комуністів. Це не сподобалося владі, тому в 1927 році на Миколу Хвильового заводять справу і починають пильно стежити за ним і його діяльністю.

Основною метою "розстріляного відродження" було створення нової української літератури та відмежування її від радянської пропаганди. Однак, ця літературна група мала багато конфліктів із владою. Велика частина творчого спадку Миколи Хвильового і його колег була заборонена і знищена. Проте, не дивлячись на репресії, певну кількість творів Миколи Хвильового вдалося зберегти. Пізніше, в епоху "відлиги" 1950-х

років, віни були відновлені і опубліковані.

Микола Хвильовий та його творчість мають велике значення в історії української літератури. Хвильовий і його колеги внесли вагомий вклад у розвиток української літератури, хоча їхні здобутки були частково знищені репресіями. Після того, як влада, у прямому сенсі, не давала йому спокійного життя, Микола Хвильовий зламався. Він зламався як людина, як письменник... Його зламала радянська влада, Хвильовий прийняв рішення, що так більше жити він не буде і не хоче. Таким чином, 13 травня 1933 року Микола Хвильовий застрелився у власній квартирі, що у Харкові. Тоді були різні розмови про причини самогубства, але, найголовнішою причиною були заборони та репресії з боку влади.

Відповідаючи на питання: «Чи вдалося більшовикам знищити разом із письменниками 1920-х рр. їхні творчі здобутки?», із упевненістю скажу-ні! Хоча ми й втратили такого талановитого письменника, ми не втратили його твори та пам'ять про нього. Про його жагу до того, щоб люди знали правду, про його мрії та сподівання, які на жаль, не втілилися у житті. Поки живе наша пам'ять про всіх цих видатних людей, доти ми будемо на них рівнятися, тому що, вони справді видатні люди, які варті того, щоб на них рівнятися і ставити їх собі в приклад. Нагадувати собі, що вони боролися за наше майбутнє, тому і я повинна брати приклад з Миколи Хвильового і завжди пам'ятати, доки ти щось робиш, рано чи пізно, з цього щось вийде.

Нікітенко Марія Андріївна, учениця 11 класу Білозерської ЗОШ I-III ступенів №15 Білозерської міської ради Донецької області.

# data[].attributes.headline
Валер'ян Підмогильний 

# data[].attributes.subject
Валер'ян Підмогильний 

# data[].attributes.body
Валер’ян Підмогильний (1901–1937) – видатний український письменник, перекладач, один із найвидатніших представників Розстріляного відродження – прожив лише 36 років. Однак ці роки й для самого письменника, й для всього українського народу настільки були сповнені доленосними подіями, випробуваннями та боротьбою, що такого життєвого досвіду не набудеш і за століття спокійного та безтурботного життя. Валеріан Підмогильний був свідком Української революції 1917-1921 рр., двох голодоморів, а згодом сам став жертвою сталінських репресій. Відповідно героями якого літературних творів ставали люди в кризовому стані, життя яких було сповнене розпачу, смутку, але водночас – честі й віри. Тому сьогодні, у часи нових страшних випробувань, творчість Валер’яна Підмогильного, пронизана переживанням «межових ситуацій», є особливо актуальною для українців. Ми також опинилися у «межовій» ситуації після початку повномасштабного російського вторгнення. Однак не тільки рефлексією над проблемами життя й смерті є цікавим для нащадків Валер’ян Підмогильний. У найчорнішу хвилину письменник не втрачав поваги до людей. Це очевидно, тому що він любив усіх своїх літературних героїв, навіть якщо їхня особистість була суперечливою. Вважаю, що сьогодні для українців є важливим визнавати, що кожній живій людині притаманна неідеальність, але її можна прийняти, якщо за неідеальністю прихована справжність.

Тезу про актуальність творчої спадщини Валер’яна Підмогильного для сучасних українців я хочу проілюструвати на основі його роману «Невеличка драма», що був опублікований у 1930 р. На перший погляд, цей роман є цікавим суто тим, хто цікавиться історією, є своєрідним джерелом знань про повсякденне життя в Радянській Україні 1920-х рр. Це життя ми бачимо очима Марти Висоцької, доньки сільського вчителя. Виявляється, що на той час успіхом для жінки була праця діловодкою в загальній канцелярії махортресту з платнею 60 крб. та оренда кімнати в Києві на Жилянській вулиці за 5 крб. щомісячно. А ось сусід Марти Давид Семенович Іванчук зазнав життєвого краху: він став безробітним через скорочення з кооперації і живе за рахунок дружини, Давид Семенович озлобився та прийшов до висновку, що «радянська влада належить до найсумніших явищ у природі». Але Марта не вірить в те, що Давид Семенович був звільнений через чесність («не тільки сам не крав, але й іншим красти не дозволив би»), і порівнює його в думках із «лихою, але немічною твариною». І, нарешті, молодий винахідник і професор біохімії Юрій Славенко. Він не відчуває ізольованості Радянського Союзу від усього світу, прагне долучитися до наукових здобутків іноземних вчених мовою есперанто: «Звичайно, ми повинні прагнути до нової, простої і сконденсованої мови, яка відповідала б нашим розумовим потребам. Сучасні мови, в тому числі й наша російська, занадто зіпсовані літературою, занадто переобтяжені синонімами, не припущенними в науковій роботі. Есперанто мене дуже цікавить, і я вже добре засвоїв його... заразом з українською мовою». Українська мова, як і політика українізації, для цього наче прогресивного героя саме так – через три крапки – на другорядному місці в житті. Проти російською мови Юрій Славенко тільки тому, що «в своїй галузі я майже нічого не маю російською мовою». Авжеж, у романі Валер’яна Підмогильного «Невеличка драма» вимальовується досить незвична картина повсякденного життя, де люди майже не мріють про високі комуністичні ідеали, з іншого боку – не опікуються українською культурою, впровадженням української мови у школах і держустановах. Вони просто намагаються вижити в умовах невизначеності та економічного краху.Однак роман «Невеличка драма» так і залишився би на рівні джерела знань про життя наших пращурів сто років тому, якщо б не тема кохання. Кохання є вічним. Воно не залежить від історичної епохи, і тому робить твір Валер’яна Підмогильного захоплюючим не тільки для його сучасників, а й нащадків. Герої «Невеличкої драми» Марта Висоцька та Юрій Славенко сповідують протилежні погляди на кохання. Марта шукає у житті високих почуттів і романтичних переживань. Юрій Славенко, раціоналіст, заглиблений в науку, відкидає людські емоції. Для нього кохання – це засіб облаштувати побут. Його кохана має забезпечити умови для продовження наукової праці, спокійно, без романтичного надриву. Читаю… Дійсно, вічна тема. Закохана дівчина хоче, щоб увесь час чоловік проводив із нею. Але чоловіку треба працювати, і він втомився від надриву, крайніх виявів любові:

— Розважливості, Марто, спокою! Тобі важко, я знаю, але мені важко так само... Далеко краще буде залишити те саме число годин, але бачитись через день... — Через день? — прошепотіла дівчина.— А потім зовсім не бачитись?

— Навіщо ти робиш такі хапливі висновки?.. Але ж ти не заперечуєш, що я повинен працювати?...

— Перестань, перестань! — крикнула дівчина. І, припавши до нього геть, просто звиснувши на ньому, вона тихо засміялась, уже голосно, рвучким, судорожним сміхом, всуміш із стогоном і зойками. Тепер він уже казав їй злякано:

— Перестань, Марто! Що тобі? Чуєш, перестань!

І пригноблено думав: «Я знав, я знав, що ці історії будуть! Ах, чорт бери, яке безглуздя!»

Думаю, що майже кожна дівчина та кожен юнак були або знають про такі ситуації непорозуміння, коли люди приймають закоханість за кохання. Хоча насправді одна (один) навіть і не думає про втілення кохання в реальності, закохана в саме почуття. А інший (інша) ставиться до кохання як до задоволення фізіологічних потреб. Але – це не привід розчаровуватися в самому житті, якщо ваші уявлення про любов не співпадають. Валер’ян Підмогильний попереджає, що життя продовжується: «Ви будете падати й підводитись, рухатись свою маленьку вічність, як наша земля, як наше сонце і місяць свою велику, незмірно велику...»

Сподіваюся, що фрагменти роману «Невеличка драма», які я навела у своєму повідомленні, зацікавили вас. І після дискусійного клубу ви обов’язково прочитаєте цей літературний твір. І тоді ми можемо твердо сказати, що радянській владі не вдалося разом із Валер’яном Підмогильним, розстріляним у 1937 р. в урочище Сандормох у далекій Карелії, знищити його творчі здобутки. Письменник живе у своїх творах!

Нагороднюк Катерина Михайлівна, здобувачка освіти 11-го класу Черкаського ліцею Черкаської селищної ради Краматорського району Донецької області.

# data[].attributes.headline
Микола Хвильовий – "Розстріляне відродження"

# data[].attributes.subject
Микола Хвильовий – "Розстріляне відродження"

# data[].attributes.body
Микола Хвильовий (1893-1933 рр.)  - український прозаїк, поет, публіцист, один з основоположників пореволюційної української прози. Період 20–30-х років ХХ століття. За цей короткий проміжок Хвильовий пройшов шлях від поета-дебютанта до статусу найпопулярнішого письменника свого часу, що мав беззаперечний авторитет серед молодих літераторів.

1923 року - була опублікована перша прозова збірка “Сині етюди”, після в цьому ж році письменник став членом – засновником літературної організації «Грат».

1924р. – збірка оповідань “Осінь”  та громадянська  активність, зробили Хвильового знаковою постаттю 20-их роках.

1927р.- Працівники ГПУ УСРР заводять справу-формуляр С-183, починається стеження за діяльністю Хвильового.

Та у 1933р.- у відповідь радянській владі на голодомор та арешт свого приятеля, закінчив життя самогубством.

Я вважаю, що більшовикам не вдалося знищіти творчі здобутки письменників.  Хоча в УРСР творчість Хвильового  перебувала під забороною до 80-их років 20-ого століття, про нього пам’ятали в еміграції . Юрій Лавріненко у 1959 р в Парижі, випускає анталогію «Розстріляе відродження», де згадує М.Хвильового. А також вже після смерті письменника, у 1986 р. за редакцією Г.Костюка в Ньо-Йорку, вийшли збірки творів Хвильового в п’яти томах.

Більшовіки вважали, що знищили літературу «розстріляного відродження», але яскравий приклад протилежного – це Микола Хвильовий. Не зважаючи на його трагічну загибель та приховування його  творчості на материковій Україні, письменнік був популярний в еміграції. А після здобуття незалежності у 1991 р., творчість М.Хвильового почала відновлюватися та розповсюджуватися на території України.

Бороденко Марія Андріївна
учениця 10-Г класу Дружківської гімназії «Інтелект»

Дружківської міської ради, Донецької області.

# data[].attributes.headline
Михайло Драй-Хмара 

# data[].attributes.subject
Михайло Драй-Хмара 

# data[].attributes.body
Михайло Драй-Хмара писати вірші почав у Кам’янці-Подільському. Належав до «неокласиків». Перша збірка «Поростень» - єдина, видана за життя поета. Автор монографії «Леся Українка. Життя й творчість» (1926).

Наприкінці 1928-го зазнав шаленої критики за сонет «Лебеді». У ньому вбачали прихований контекст, а дехто прямо звинувачував поета в «поширенні контрреволюційних ідей». Причиною гонінь став вислів «гроно п’ятірне», під яким малися на увазі поети-неокласики Микола Зеров, Павло Филипович, Максим Рильський, Освальд Бургардт і сам Михайло Драй-Хмара. Твори поета перестають публікувати.

Заарештований 21 березня 1933-го за звинуваченням у належності до контрреволюційної організації, але за рік справу припинено. Вдруге заарештований 6 вересня 1935-го за «націоналістичну контрреволюційну діяльність». На допитах не зламався. Михайла Драй-Хмару заслали на Колиму на 5 років. У 1938-му термін продовжено ще на 10 років за «участь в антирадянській організації та антирадянську агітацію».

Загинув 19 січня 1939-го у концтаборі на Колимі. За спогадами Михайла Добровольського, того дня до бригади заарештованих, що працювала на дорозі, наблизилося легкове авто, з якого вийшли троє сп’янілих управлінців. Один із них почав стріляти із маузера в кожного п’ятого. «Ми з Драєм стояли аж у четвертому десятку поряд, а з другого боку стояв київський студент Володя, з чиїм батьком Драй дружив колись у Кам’янці. Отож, коли почали нізащо розстрілювати щоп’ятого, Драй умить обрахував, що під кулю потрапить саме студент Володя... Щойно мерзотник наблизився до чергової п’ятірки, до Володі, як Драй рвучко відштовхнув студента і став на його місце зі словами: «Не чіпай, кате, молоде життя, бери моє»... З цими словами він плюнув прибульцеві межи очі... Все відбулося блискавично... Тієї ж миті російсько-комуністичний кат упритул випустив у груди Драя решту набоїв».

На мою думку, Михайло Драй-Хмара є одним з тих, хто не зважаючи на загрозу його життю та його рідних, протистояв тоталітарному режиму і боровся до останнього. Попри те що більшовицький режим намагався стерти з пам’яті народу не лише творчість, а й саме ім’я цього письменника, творчість Михайла Драй- Хмари повернулася до українського читача сьогодні, у незалежній Україні. У грудні 2015 року була презентована найповніша збірка творів Михайла Драй-Хмари. Можна тільки уявити скільки втрачено через убивство цієї талановитої людини, яка знала 19 мов !

Отже, я вважаю, що попри всі страшні події, переслідування й знищення українських письменників, їхні здобутки, нехай і частково, залишилися нам, їхнім нащадкам.

Ткаченко Софія Володимирівна

учениця 11 класу Комунального опорного закладу освіти "Сіверського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів" Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області.

# data[].attributes.headline
Григорій Косинка

# data[].attributes.subject
Григорій Косинка

# data[].attributes.body
1899 рік. Листопад. На межі осені та зими народився ще нікому невідомий Грицько Стрілець. Це вже потім він стане видатним письменником Григорієм Косинкою. Чому саме такий псевдонім обрав той, чиє прізвище досить виразне та цілком відповідає його бунтарському духові? Бо з дитинства любив квіти, а найбільше вражали його червоні косинці.  «Квітка ця маловідома, але вона така ніжна й красива, скромна і разом з тим велична»,-відповідав Григорій на запитання про псевдонім, який асоціюється швидше з хусточкою, ніж із такою потужною постаттю письменника та борця за незалежність України. Цікаво, що косинці називають ще плакун-травою. У народі існувало таке повір'я: "Коли хочеш, щоб вороги тебе боялись, то виріж із коріння цього зілля талісман і носи його на шиї". А вороги дійсно боялися Григорія Косинку, інакше, чому б їм полювати на юнака, звинувачувати в терористичній діяльності та відібрати найцінніше – життя? Хіба не розуміли вони, що Григорій Косинка – не просто творець прекрасної прози, на яку так жваво відгукується самосвідомість справжніх українців, патріотів. А ще він є тим, кого можна вбити, але знищити – ніколи. Не даремно ж В. Сосюра називав Г. Косинку “серце нашого цвіту”, а Я. Савченко писав, що у творах Косинки “багато сонця, руху, повітря й простору". Хіба ж можливо знищити одним пострілом цей Всесвіт?
А знищено було не єдиного Г. Косинку, а ціле покоління цікавих, талановитих, творчих українців, чиї твори стали перлинами в скарбниці української культури.
Так символічно звучить "Розстріляне відродження". Це мало бути відродження мови, культури, літератури і всього українського, що сталінський режим замилював увесь час, не даючи запалати зіркам тих, чиї серця горіли за Україну.

Чого досягли більшовики своїм дикунським вчинком? Вони знищили покоління творчої еліти, але цим тільки показали свою безпорадність перед дійсно сильними духом людьми, здатними на зміни і на те, аби створити шедеври, якими будуть зачитуватися ще багато поколінь тих, у чиїх жилах пульсує пам'ять могутнього, незнищенного народу.

Люшненко Вікторія, учениця 10 класу Лиманського ліцею № 3 Лиманської міської ради Донецької області

# data[].attributes.headline
Микола Хвильовий: постать на тлі доби

# data[].attributes.subject
Микола Хвильовий: постать на тлі доби

# data[].attributes.body
Постать Миколи Хвильового завжди викликала багато суперечок. У біографії прописано, що він розділяв ідеологічні переконання комуністичної партії, пройшов увесь шлях від такого собі розбишаки, який закінчив школу екстерном, до натхненного літератора, що зміг запалити тодішню інтелігенцію своїми ідеями, переконливо доводив, що українська література має право на повноцінне самостійне існування, без політичної цензури, як високохудожня та самодостатня, орієнтована на європейські цінності.

Започаткована Миколою Хвильовим літературна дискусія розкривала бажання митця розвивати українське мистецтво незалежно від Москви. Об’єднавши навколо себе талановитих, натхненних, захоплених ідеями розвитку літератури в європейському напрямку митців, Микола Хвильовий розвиває ідеї позитивного впливу українізації як на мистецтво зокрема, так і на суспільство взагалі. Він вважає, що можна бути прихильником радянського режиму і водночас відстоювати принципи самостійності та самобутності української літератури. Але це була фатальна помилка.

Комуністи відчули небезпеку в тому, що замість російської літератури та культури, українське мистецтво прагне йти своїм власним шляхом. Микола Хвильовий став черговим об’єктом для переслідувань, намагався реабілітуватися в очах партії, відмовитися від власних поглядів і переконань, але саме в той час програв у двобої із самим собою. Його новелу «Я (Романтика)» вважали автобіографічною, «я – чекіст, але я - людина» привернуло увагу до особистості митця, який затіяв небезпечну гру за національну самобутність своєї держави і програв. Палкий прихильник ідей комунізму, він був переконаний, що мистецтво може залишатися поза політикою.

Зазираючи сьогодні за завісу минулого, знаходимо неперевершені здобутки прогресивних та натхненних митців, які мріяли відродити кращі традиції української літератури, створити якісно нову літературу, за допомогою якої зберегти та передати нащадкам зразкові витвори мистецтва. Це були люди, які не вважали себе «розстріляним відродженням», бо кожен сподівався прожити довге щасливе життя, про що можна дізнатися з їхніх творів. Вони просто до безтями любили свою країну, вболівали за її майбутнє та залишила нам у спадок неперевершені скарби своєї творчості.

Кулініч Артем Русланович, Добропільський навчально-виховний комплекс «Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №4 з поглибленим вивченням окремих предметів – дошкільний навчальний заклад» Добропільської міської ради Донецької області, 10-А клас

# data[].attributes.headline
Микола Хвильовий - символ "Розстріляного відродження"

# data[].attributes.subject
Микола Хвильовий - символ "Розстріляного відродження"

# data[].attributes.body
Микола Хвильовий - представник «червоного ренесансу», прозаїк, поет і публіцист, людина, у якої радянська влада вбила душу… Він щиро повірив в ідеї революції, комунізму та українізації. Насправді ж ці ідеї стали кінцем для багатьох українців. Микола Хвильовий – комуніст, який поступово, з перебігом історичних подій, почав усвідомлювати справжні наміри радянської влади, яка намагалася розчавити та знищити все українське: мову, освіту, культуру, націю.

Надзвичайно болісно та гостро Микола Хвильовий переживав події, які відбувалися в національній політиці, і саме в цей час виходить його новела «Я (Романтика)», де душа головного героя переживає роздвоєння. Мабуть, Хвильовий в цей час теж переживав внутрішню боротьбу, бо він – комуніст та українець. Відчуваючи,  що тоталітарний режим знищує його мрії про  відродження української державності, Микола Хвильовий висуває гасло «Геть від Москви!», яке стало своєрідним закликом для митців орієнтуватися  на «психологічну Європу».

Згодом з’явився публіцистичний памфлет «Україна чи Малоросія?». Визначальною у памфлеті стала думка: «… ми є справді таки незалежна держава, що входить своїм республіканським організмом в Радянський Союз. І самостійна Україна не тому, що цього хочемо ми, комуністи, а тому, що цього вимагає залізна й непоборна воля історичних законів…». Це  розлютило Сталіна і змусило Москву боятися, тому  митець був жорстоко зацькований,  а згодом був змушений вибачатись і відмовлятись від своїх поглядів заради порятунку однодумців.

Невзмозі терпіти тиск влади, цькування, заборону висловлювати власну думку, Микола  Хвильовий кинув демонстративний виклик режиму, покінчивши життя самогубством. Він зрозумів трагізм і приреченість. Але  попри все любив життя і людину: «Як я люблю життя – ви й  не уявляєте…», - писав Хвильовий у передсмертній записці. Сьогодні в Україні Миколу  Хвильового пам'ятають, читають і деякі його гасла стали актуальними і в наш неспокійний час.

Кушнір Анна Олегівна,

Костянтинівський ліцей № 9  Костянтинівської міської ради Донецької області, 11 клас

# data[].attributes.headline
Микола Куліш

# data[].attributes.subject
Микола Куліш

# data[].attributes.body
Микола Гурович  Куліш, визначний український письменник та національний герой, народився 6 січня 1892 року. Його творчість і життя були насичені глибоким патріотизмом і нескореністю перед тиранією.

Микола Куліш — драматург-новатор, творчість якого відкрила нові напрями в розвитку українського мистецтва ХХ століття. Автор визначних драм, таких як «97»(1924), «Народний Малахій»(1927), «Мина Мазайло»(1929), Куліш виступав за ідеали незалежності та культурного відродження свого народу. Важливе місце у творчості М. Куліша посідає лірична драма «Патетична соната» (1929). У цій п’єсі Україна — духовний та художній простір, у якому розвиваються події. Характери персонажів «Патетичної сонати» розкриваються через їхнє ставлення до долі України, розуміння її історичного буття.

Важливим моментом у житті М. Куліша стали трагедії Голодомору, коли він особисто відчув наслідки цієї катастрофи. Незважаючи на власні втрати, письменник залишався відданим ідеалам своєї боротьби за визволення України та гідності людей.

Більшовики, як режим, ворожий Кулішевим  принципам, намагалися придушити його творчість, але Михайло Гурович  виявився непохитним в своїх переконаннях. Його слова та ідеї стали символом сили духу українського народу та його рішучої боротьби за свободу.

7 грудня 1934 року письменника заарештовано й безпідставно засуджено на десять років ув’язнення, яке він відбував на Соловках.

Померши від рук більшовиків  7 листопада 1937 року у Соловецькому концентраційному таборі, Микола Куліш залишив невмирущий слід в українській літературі та національній свідомості. Його творчість не тільки вражає глибокістю почуттів, але й залишається актуальною, надихаючи покоління на боротьбу за свої права та гідність.

Микола Куліш — великий син України, чиї твори та ідеї не загубилися в часі, але й надалі слугуватимуть вічним нагадуванням про силу культури та духу народу, що вірить у свою незалежність. Український народ ніколи не забуде  творчість Миколи Куліша. Його ім'ям названі вулиці у Каховці та Дніпрі, а також один з перших річкових теплоходів на підводних крилах. Херсонський обласний академічний музично-драматичний театр носить ім'я Миколи Куліша. Його п'єси досі йдуть у театрах, а люди читають його твори, віддаючи належне таланту цієї видатної людини.

Лубенець Наталія Вікторівна, здобувачка освіти 11 класу Олександрівського ліцею Черкаської селищної ради Краматорського району Донецької області.

# data[].attributes.headline
Микола Хвильовий - символ боротьби.

# data[].attributes.subject
Микола Хвильовий - символ боротьби.

# data[].attributes.body
Микола Хвильовий народився 13 грудня 1893 року в селі Переяславці, що на території нинішньої Черкаської області в Україні. Він отримав хорошу освіту і вивчав право в Київському університеті. Проте, література завжди була його справжньою пристрастю, і він вирішив присвятити себе поезії.

Хвильовий брав активну участь у літературному житті України та був одним із засновників та учасників літературної групи "Гарт". Ця група пропагувала новаторські підходи до літератури, виступала проти традиційного реалізму.

У 1920-х роках Хвильовий видав свої найвідоміші твори, серед яких "Інді" (1920) і "Великий Луг" (1928). Ці романи відрізнялися від традиційної української літератури своїм експериментом у стилі та глибоким аналізом соціальних проблем. Хвильовий був відомий своєю відвертою критикою радянського режиму та викриванням його порушень прав людини.

У 1930-х роках, під тиском радянської влади, творчість Хвильового була заборонена, а сам письменник став об'єктом переслідувань. У 1933 році Хвильовий був затриманий і підданий політичному трибуналу, де його засудили до п'яти років в'язниці. Після звільнення він не міг більше публікувати свої твори і жив у постійному страху за своє життя.

5 лютого 1933 року Хвильовий пішов з життя, вчинивши самогубство. Проте, його літературна спадщина вижила, і після смерті письменника були випущені його раніше заборонені твори, що сприяло подальшому визнанню його значення в українській літературі.

На мою думку, Микола Хвильовий не дарма вважається одним із найвизначніших письменників першої половини 20 століття в Україні. Його твори стали символом боротьби за свободу слова, правду та гідність. Його літературна спадщина впливає на сучасні покоління письменників та читачів, підтримуючи актуальність його ідей у сучасному суспільстві. Хвильовий зробив значний внесок у розвиток української літератури, пропагуючи новаторські підходи та висвітлюючи важливі соціальні та політичні проблеми свого часу.

Я вважаю, що значним внеском Хвильового є його боротьба проти ідеологічного тиску та цензури. Він став обличчям опозиції проти сталінського режиму, відкриваючи проблеми колективізації та героїзму індивіда. Його твори, зокрема "Великий Луг", зобразили злочини сталінського режиму та висловили протест проти насильницької політики.

Хвильовий став жертвою репресивної політики більшовиків, які бачили в ньому загрозу своїй ідеології. Його твори піддавалися цензурним переглядам, а сам письменник переслідувався. Він виявив мужність та незламність, продовжуючи залишатися вірним своїм переконанням навіть під тиском.

Хоча життя самого Хвильового було трагічним, його вплив і значення залишилися живими. Його твори стали символом справжньої свободи слова та боротьби за правду в часи тоталітаризму. Сучасні дослідження та публікації його творів підтверджують його невгамовний дух та актуальність його ідей у сучасному суспільстві.

Таким чином, діяльність Миколи Хвильового має велике значення в історії української літератури. Навіть попри спроби більшовиків знищити його твори та затоптати його голос, Хвильовий залишається пам'ятником мужності та незламності, символом боротьби за правду та гідність, голосом української нації.

Філатов Ілля Андрійович , учень 11-А класу , Маріупольської загальноосвітньої школи I-III ступенів №47

# data[].attributes.headline
Михайло Семенко

# data[].attributes.subject
Михайло Семенко

# data[].attributes.body
На початку 20 століття, в період революційних змін в Україні, Михайло Семенко, український поет та публіцист, грав важливу роль у формуванні культурного обличчя нації. Його творчість, така як збірка "Доля", віддзеркалювала дух того часу та боротьбу за незалежність.

Семенко став свідком та учасником подій його епохи, і його вірші відзначаються патріотизмом та соціальною активністю. У "Долі" він захоплювався ідеєю вільної та незалежної України. Його творчість слугувала каталізатором національного духу в епоху, коли народ протистояв історичним випробуванням.Семенко був представником модернізму в українській літературі. Та під час вивчення його біографії я побачив що він один з перших впроваджував новаторські підходи у своїх творах, відмовляючись від традиційних літературних форм і експериментуючи з мовою та стилем.Його поетичний стиль відзначався яскраво вираженою емоційністю, глибоким патріотизмом та гострою соціальною направленістю. Він використовував найсучасніші літературні засоби для вираження своїх ідеї.

Але з іншого боку, більшовицький режим прагнув контролювати культурні вияви та спрямовувати їх на підтримку радянської ідеології. Спроби знищити або адаптувати творчість Семенка були частиною цієї політики. Відомо, що більшовики переглядали літературні тексти, аби виокремити та змінити їхнє змістове наповнення для відповідності ідеалам нового порядку. Й їм це мало коли допомагало.

Тим не менше, Семенко не лише творив, але й активно брав участь у культурних рухах свого часу. Він виступав за вільне слово, самовираження та культурну самостійність України. Та після смурті його вплив не зникає, оскільки його твори не лише вражають поетичною майстерністю, а й залишаються свідченням про духовність та прагнення українського народу до свободи та власної ідентичності.

У "Долі" Семенко писав: "Наша культура — душа народу, її здобувати, захищати — наш обов'язок." Це положення залишається актуальним і сьогодні, адже воно сприяє розумінню, чому творчість Михайла Семенка є невід'ємною частиною історії української літератури. Її значення не змінюється попри спроби влади впливати на її сприйняття чи змінювати її сенс.

Отже, хоча більшовики спробували впливати на культурну сферу , я важаю що їм не вдалось повністю знищити творчий внесок Михайла Семенка,Павла Тичини , Євгена Плужники, Максима Рильського, Миколи Хвильового та інших. Їх діяльність залишається важливим етапом в історії української літератури та музики, що відображає складний період революційних та ідеологічних змін. Та і на сьогодні такі виконавці як: Жадан и Собаки, А. Пивоваров, Плач Єремії, Dakh daughters накладають свою музику на твори М. Семенка.

Я важаю що Михайло Семенко як і всі інші поети та митці того часу ,заслуговують поваги та шани .Вони внесли неймовірний вклад у історію та літературу України, жертвуючи своєю волею і навіть життям .І в жодному разі ми не повинні забувати про їхні досягнення, а повинні продовжувати їх справу, вивчаючи та шануючи спадщину, яку вони залишили нам.

Бєляков Єгор, здобувач освіти 11-Б класу

КЗ "Маріупольська ЗОШ І-ІІІ ступенів № 47"

# data[].attributes.headline
Марко Вороний

# data[].attributes.subject
Марко Вороний

# data[].attributes.body
Марко Вороний - видатний український поет і герой літературного відродження, залишив значний слід в історії української літератури.
Народився у родині великого українського поета Миколи Вороного та Віри Вербицької-Антіох, дочки поета Миколи Вербицького, одного з авторів слів гімну України «Ще не вмерла Україна, ні слава, ні воля». Навчався у Чернігівській гімназії. В 1918 добровільно записався в армію Денікіна, однак був неповнолітнім і взятий не був. Якийсь час жив у Краснодарі.

1920 року повернувся в Україну, почав працювати вантажником. Після повернення батька з Польщі разом із ним проживав спочатку у Харкові, а згодом — у Києві. Навчався на режисерському факультеті Київського музично-драматичного інституту імені М. Лисенка.

Його творчість, включаючи збірку "Новели" (1928), відзначалася глибоким патріотизмом та критичним ставленням до соціальної несправедливості.

Вороний став прихильником модерністського напрямку в українській літературі, переосмислюючи традиційні жанри та використовуючи новаторські мовні форми. Його поезія відображала драму революційних подій та здобуття незалежності. "Новели" були актуальним відгуком на важливі виклики сучасності, а вірш "Світязь" пройнятий романтикою національної ідеї.

Проте вплив більшовицького режиму на літературу та культуру загалом був суперечливим. Більшовики намагалися переформатувати літературну сцену, адаптуючи твори під ідеологію радянського соцреалізму. Також спробували відділити історичні наративи від національної самосвідомості.

Більшовики переглядали та частково цензурували творчість Вороного, враховуючи її "буржуазні" властивості. Проте, незважаючи на це, його твори вдалося зберегти завдяки зусиллям та відданості тих, хто цінував його літературний внесок.

Зараз творчість Марка Вороного не тільки вивчається як частина історії української літератури, але й отримує новий аналітичний сенс у контексті постмодерністських та постколоніальних досліджень. Його внесок залишається важливим, як символ національного відродження та боротьби за українську національну ідентичність.

Тож, навіть зі змінами в політичних обставинах, творчість Марка Вороного має значення у визначенні літературного канону України, а спроби більшовиків знищити його здобутки не привели до повної відсутності його впливу в історії української літератури.

Сурков Данило, здобувач освіти 11-Б класу

КЗ "Маріупольська ЗОШ І-ІІІ ступенів № 47"

# data[].attributes.headline
Микола Куліш

# data[].attributes.subject
Микола Куліш

# data[].attributes.body
Кульмінацією дій радянського репресивного режиму став період з 27 жовтня по 4 листопада 1937 року, де в урочищі Сандармох у Карелії відбувся наймасовіший розстріл української інтелігенції – цвіту нації. Тоді Кати НКВС убили 1111 постатей українського відродження 20-х років ХХ століття. Це одна з найчорніших сторінок в українській історії.

З огляду на повномасштабну агресію Росії у наш час, ми не маємо права забувати про трагедію Сандармоху.

Митці здебільшого щезали вночі. А вдень розповзались тривожні чутки про підступні акції «ворогів народу», яких по  сфабрикованих кримінальних справах засуджували. Значна частина української інтелігенції потрапляла до сталінських тюрм та канцтаборів, де невтомні жорна репресивних органів перемелювали мільйони: нашу націю, наше майбутнє, нашу культурну еліту.

Кінець 20-х – 30-ті роки минулого століття стали часом найбільш кривавих жнив у ліквідації української культури.

І саме в цей час, відбувається справжній культурний вибух серед українців, який проявився в появі цілої плеяди письменників та поетів, художників та діячів театрального мистецтва.

Тисячі обдарованих митців піднімали державу з колін, не підозрюючи, що за свій талант доведеться заплатити життям. Тому і період цей справедливо названо Розстріляне Відродження.

«Найкращий спільник той, у кого зброя по-вкраїнському говорить», - написав геніальний драматург Микола Куліш ще у 1929 році. Ці слова, як ніколи, актуальні сьогодні! Селище Чаплинка на Херсонщині нині захоплене російськими  окупантами. 130 років тому воно теж було під російською окупацією. Саме тоді в бідній селянській родині 18 грудня 1892 року народився Микола Гурович Куліш, український письменник, драматург, творець модерної драми, режисер, журналіст і редактор, громадський діяч, педагог,представник Розстріляного відродження.

На ниві драматичної творчості Микола Куліш працював майже 30 років, створивши справжні перлини української драматургії.

У характерах героїв М. Куліша узагальнено характерні «больові точки» свого часу. В той час його знає вся Україна, його драматичний талант досяг свого апогею.

На межі 20-30-х років для багатьох письменників настають важкі, трагічні часи. Твори Миколи Куліша також зазнають як політичної, так і естетичної критики.

Драматургові закидають, що його п’єси зводять наклеп на радянську дійсність. Нові твори викликають різкі, недоброзичливі рецензії та відгуки. Владі не подобається правда, захована у гострій сатирі героїв його вистав.

Свою хресну дорогу Микола Куліш пройшов разом з багатьма іншими українськими митцями «Розстріляного відродження», які на собі відчули дії радянської репресивної машини.

У грудні 1934 року Миколу Куліша було заарештовано органами НКВС і звинувачено у приналежності до націоналістичної терористичної організації і зв’язках з ОУН. М.Куліша, хворого на туберкульоз, позбавленого права на прогулянки і медичну допомогу, відправили на Соловки.

Більшість жертв сталінського терору були реабілітовані посмертно.   Микола Куліш в тому числі, 4 серпня 1956 року за відсутністю складу злочину.

Комуністичний терор 30-х років зупинив на злеті, перервав, відсунув у часі на десятиліття розвиток української культури, літератури, але незважаючи на це, митці Розстріляного відродження, які не знали страху і сміливо говорили правду,  залишили після себе прекрасні твори, що демонструють творчий потенціал і всю силу українського народу.

Якби Куліш жив не в 1920-х, а у 2020-х – ймовірно, ми б і не помітили, що він заблукав у часі.

І сам Микола Гурович, напевно, не відчув би суттєвої різниці. Сьогодні улюблена Кулішева Херсонщина знову бореться за свободу під час російсько-української війни.

І як ніколи актуально звучать фрази, які йому належали: «Москва впаде, як Рим», «Гармат би нам та кулеметів замість мрій», «На московському кумачі України самостійної не вишити!»

Вінтоняк Алісія Михайлівна учениця 9 класу ЗОШ №9 Покровської міської ради

# data[].attributes.headline
Валер'ян Підмогильний 

# data[].attributes.subject
Валер'ян Підмогильний 

# data[].attributes.body
Валер'ян Підмогильний

Валер'ян Підмогильний - це глибока особистість з протиріччями, яка віддавала своє життя боротьбі за свободу та незалежність українського народу.    Видатний український поет, журналіст і перекладач, один із фундаторів, засновників напрямку екзистенціалізму в (світовій літературний напрям у філософії ХХ століття, що позиціонує і досліджує людину як унікальну духовну істоту, що здатна до вибору власної долі).  У 1920-і роки Підмогильний став одним із провідних представників українського літературного руху "ВАПЛІТЕ". Один із організаторів літературного угруповання «Ланка», яке 1926-го перейменоване в «Марс». Водночас працював у журналі «Життя й революція». Відомий як перекладач з французької творів Франса ( 25 томів), Вольтера, Бальзака ( 15 томів) тощо. Активно друкувався в різних часописах. Роман «Місто» — перший урбаністичний роман в українській літературі, який став не тільки помітним, але й надзвичайно важливим явищем в українському мистецтві. Через усю творчість письменника , як магістральна, проходить тема: революція й людина.  1933 р.- у «Літературній газеті» Підмогильний друкує оповідання «З життя будинку», де звучить трагічне передчуття: « …Класовий ворог, це в нас на кожному заводі й у кожній установі ніби штатна посада, яку хтось та повинен займати…».

8 грудня 1934 року Валер'яна було заарештовано зі звинуваченням в «участі у роботі терористичної організації, що ставила собі за мету організацію терору проти керівників партії». На всіх допитах Підмогильний відповідав слідчим: «Винним себе не визнаю». 3 листопада 1937 р. був розстріляний.

Чому Підмогильний не зламався під тиском "тоталітарної системи"?Чи могла доля письменника-інтелектуала скластися менш трагічно? Відповіді на ці питання залежать від багатьох чинників. Зрозуміло одне, він ніяк не вписувався в канони соцреалізму і був небезпечним для тоталітарної системи, адже на роль бездумного гвинтика не підходив, а тому підлягав знищенню. Він відкриває очі своїм читачам на руйнування національних цінностей, руйнування інтелектуальної та духовної сфери суспільства. Чи могла влада пробачити письменника, який в оповіданні "Син" зображує Україну 1920-х років, яка потерпає від голоду? Текст насичений цінний подробицями — жахливими, страшними і напрочуд реальними…Це було його спробою протистояти режиму, який підтримувався владою…

Ірина Безпала, Новогродівський ОЗЗСО І-ІІІ ступенів №7. Новогродівської міської  ради Донецької області

# data[].attributes.headline
Ґео Шкурпій 

# data[].attributes.subject
Ґео Шкурпій 

# data[].attributes.body
Ґео Шкурпій – український письменник, журналіст, громадський діяч і політик. Шкурпій народився у 1887 році, помер у 1947 році. Активно брав участь у культурно-громадському житті України. Він писав у різних жанрах, зокрема й прозу, поезію та драму.

Метою його діяльності була пропаганда української мови та культури. За часів більшовицького режиму Ґео Шкурпій зазнавав тиску цензури та репресій. Більшовики намагалися знищити його творчість і придушити українську культуру загалом. Щоб уникнути переслідувань, змушений був приховувати свою творчість або писати під псевдонімом.  Проте Ґео Шкурупій продовжував активну громадсько-культурну діяльність, сприяв збереженню української мови та культури. Його творчість справила великий вплив на українську літературу та мистецтво.

Хоча більшовики намагалися знищити творчість Гео Шкурпія, його вплив на українську культуру навіть у ті важкі часи залишався помітним і вагомим. Гео Шкурпій відомий своїми творами, у яких відображено український патріотизм, любов до рідної мови та культури. Його вірші, оповідання та публіцистика зворушили серця багатьох українців і стали символом національного духу. Одним із найвідоміших його творів є вірш «Мій рід», у якому оспівується краса української землі та вірність Батьківщині. Ця поема стала одним із найважливіших творів української літератури.

Крім того, Шкурпій писав і про українську історію та сучасність, відображаючи у своїх творах багатогранність українського національного досвіду. Активно виступав на захист української мови та культури в умовах репресивного режиму.

Отже, творчість Гео Шкурпія є важливим надбанням української культури і продовжує надихати людей і сьогодні. Його поезії та прозі притаманні патріотизм, любов до Батьківщини та непохитна віра в майбутнє України.

Різников Данило, учень 11 класу

Сіверський опорний ЗЗСО І-ІІІ ступенів