# data[].attributes.attachment_link.title
Is America Dreaming?: Understanding Social Mobility

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sammen med en række andre humanitære organisationer har Dansk Folkehjælp netop peget på, at der er brug for en defineret dansk fattigdomsgrænse, der kan navigeres efter.

- Vi har jo som stat en forpligtelse i forhold til FN's verdensmål om at reducere fattigdommen både i Danmark og globalt. Den eneste måde, vi kan følge udviklingen og måske også sætte nogen normer for, hvornår man er fattig, er med en fattigdomsgrænse. Det giver rigtig god mening, siger Klaus Nørlem.

Børns Vilkår: Børn skal ikke blive ofre

Den vurdering deler direktør i Børns Vilkår, Rasmus Kjeldahl.

- Hvis man ikke har noget mål for, hvornår børn er fattige, så er det jo meget svært at se, om man gør fremskridt i bekæmpelsen af fattigdom. Så fattigdomsgrænsen er faktisk et nødvendigt grundlag for enhver politik på området, siger han.

FAKTA Sådan vil regeringen bekæmpe børnefattigdom

Socialdemokratiet og støttepartierne skriver i deres forståelsespapir, at alle børn skal vokse op under ordentlige forhold og med mulighed for at være en aktiv del af fællesskabet.

Derfor vil regeringen:

Indføre en fattigdomsgrænse, så udviklingen kan følges.

Nedsætte en ydelseskommission, som senest efter 12 måneder skal foreslå anbefalinger på ydelsesområdet; blandt andet anvise en erstatning for kontanthjælpsloftet.

Afsætte 250-300 millioner kroner årligt til et midlertidigt, kontant børnetilskud som indføres hurtigst muligt og målrettes børn fra 0-14 år i familier, der er omfattet af kontanthjælpsloftet eller integrationsydelsen. Tilskuddet skal løbe, til kommissionen har fremlagt sine anbefalinger.

Sætte den tidligere regerings planlagte ændringer i kontanthjælpssystemet i bero indtil ydelseskommissionen har fremlagt sine anbefalinger. Derfor annulleres den vedtagne reduktion af integrationsydelsen pr. 1. januar 2020.
Kilde: Forståelsespapiret

Ifølge Rasmus Kjeldahl er der store konsekvenser forbundet med fattigdom for børn. Der er blandt andet langt færre fattige børn, der får en uddannelse, i forhold til børn, der ikke er fattige.

Står det til Rasmus Kjeldahl bør en ny fattigdomsgrænse tage udgangspunkt i det, man kalder relativ fattigdom. Altså, hvor fattige er folk i forhold til resten af befolkningen.

Samtidig erkender han dog, at det ikke er fattigdomsgrænsen, der alene får mindsket omfanget af børnefattigdom.

- Der skal nogle kloge politiske tiltag til, som friholder børn fra fattigdom. Der kan være mange grunde til, at vi skal lave om på vores velfærdsydelser, men det kan ikke være rigtigt at børnene skal blive ofre, og fattigdom bør ikke være noget, som findes i Danmark år 2019, siger han.

'Det synes jeg er rigtig øv'

Tilbage i Odense Zoo fortsætter Mads Votborg Andreasen og hans mor turen rundt i haven.

Udflugten falder halvvejs i den uges ferie i et feriecenter omkring Middelfart, som familien har fået gennem Dansk Folkehjælp sammen med andre familier i samme situation.

- Jeg er selv ramt af kontanthjælpsloftet, og det kan virkelig godt mærkes. For så snart man får en belønning fra kommunen, så trækker de det bare fra et andet sted. Og det synes jeg er rigtig øv. Vi måtte sige vores lejlighed op, fordi vi ikke havde midler til at sidde i den, siger Jeanne Votborg Andreasen.

- Lige nu har vi ikke noget sted at bo, men bor hos min lillebror, men det kan jo heller gå på længere sigt.

At regeringen går med planer om at genindføre fattigdomsgrænsen har hun ikke de store holdninger til. Men hun ville dog have det svært ved det, hvis hun selv var en af dem, der fik papir på at høre til den fattige del af Danmark.

- Jeg vil ikke selv betragte mig som fattig-fattig. Selvfølgelig får jeg kun det, som jeg får udbetalt, og der skal være penge til det hele, men jeg synes ikke, at vores familie lever fattigt, der er da råd til en is og tøj.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ny fattigdomsgrænse glæder: 'Det er den eneste måde, vi kan følge udviklingen'

# data[].attributes.attachment_link.description
Sammen med en række andre humanitære organisationer har Dansk Folkehjælp netop peget på, at der er brug for en defineret dansk fattigdomsgrænse, der kan navigeres efter. - Vi har jo som stat en forpligtelse i forhold til FN's verdensmål om at reducere fattigdommen både i Danmark og globalt.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Flere og flere unge får en ungdomsuddannelse, men bag det glædelige budskab står det dog klart, at vi ikke er blevet bedre til at bryde den sociale arv, snarere tværtimod. En ny Momentum-analyse viser nemlig, at andelen af unge, der som 25-årige har fået en ungdomsuddannelse, er faldet med 2,9 procentpoint fra 1998 til 2018, når det gælder unge, hvis forældre ikke har fået en ungdomsuddannelse. En negativ udvikling, som ikke bliver bedre af, at det kun er 59,3 procent af de 25-årige med forældre uden en ungdomsuddannelse, der får en ungdomsuddannelse, mens det gælder 84,4 procent af dem, hvor forældrene har en ungdomsuddannelse.

Ifølge Rasmus Landersø, seniorforsker ved Rockwool Fonden, er Danmark ikke alene om ikke at have knækket koden for den sociale mobilitet, men det går imod vores forestilling om, at vi med velfærdsstaten har fundet løsningen.

"Der er nogle fundamentale problemer, som ikke kun handler om at stille noget gratis til rådighed, som vi ikke har løst. Det er stadig dem med den svageste baggrund, der kommer sidst i køen. Det var det før, vi fik velfærdsstaten, det var det under udbredelsen af velfærdsstaten, og det er det i dag," siger Rasmus Landersø og fortsætter:

"Fremskridtet i samfundet har løftet uddannelsesniveauet i befolkningen, og derfor vil der være flere og flere i bunden, der får en ungdomsuddannelse. Men det ændrer ikke på, at vi ikke har fået adresseret den fundamentale ulighed, hvor forældres uddannelsesniveau spiller en rolle for barnets uddannelsesmuligheder."

Momentums analyse viser da også, at andelen af børn, der har forældre uden en ungdomsuddannelse, er faldet fra 25,6 procent i 1998 til 11,9 procent i 2018. Denne udvikling har medvirket til, at den samlede andel af unge, der får en ungdomsuddannelse, er steget i perioden.

I KL ærgrer formand for Børne- og Undervisningsudvalget Thomas Gyldal Petersen sig over, at vi ikke er blevet bedre til at gøre op med den sociale arv. Derfor er det hovedtemaet på KL's Børne & Unge Topmøde i slutningen af januar.

"Det er en vigtig politisk opgave og et stort ansvar for dem, der arbejder med børn og unge, at bryde den sociale arv. For uanset herkomst, opvækst i villakvarteret eller det udsatte boligområde, så skal vi sikre barnet muligheder, der ligger ud over forældrenes baggrund og uddannelsesvalg. Det skylder vi den enkelte, men også samfundet. Vi har jo akut brug for kvalificeret arbejdskraft på mange niveauer," siger Thomas Gyldal Petersen.

Han påpeger, at vi i Danmark har nogle unikke muligheder for at sikre læring og udvikling til alle børn og unge, da stort set alle børn går i daginstitution, og 4 ud af 5 børn og unge går i den lokale folkeskole.

"Vi har stærke institutioner, men alligevel er vi ikke lykkedes. Der er derfor brug for, at vi gør det endnu bedre end i dag. Og hvis vi skal lykkes, kræver det en sammenhængende indsats på tværs af alle dem, der møder de unge, ligesom vi skal blive endnu bedre til at dele vores gode praksis med hinanden både inden for og kommunerne imellem."

Tidlig indsats vigtig

Går man længere ned i Momentums analyse, ser man allerede ved afgangseksamen store forskelle i karakterniveauet i forhold til, om forældrene har en ungdomsuddannelse eller ej. 38 procent af de 25-årige med forældre uden en ungdomsuddannelse fik således et karaktergennemsnit på under 4, mens det kun gjaldt 14 procent af de unge, hvor forældrene har en ungdomsuddannelse. Og i den anden ende af skalaen var det kun 6 procent af de unge med forældre uden en ungdomsuddannelse, der fik et karaktergennemsnit på 9 eller derover, mens det var 22 procent blandt de unge, hvor forældre har en ungdomsuddannelse.

Det er ifølge seniorforsker Rasmus Landersø markante forskelle, som endog er opstået endnu tidligere i livet, da de nationale test viser, at det samme billede går igen helt nede i 2. klasse.

"Forskellene opstår altså meget tidligt og får som det ser ud i dag desværre lov til at bestå. Så det kræver en tidlig og vedvarende indsats, hvis vi skal gøre op med det. For hvis det allerede langt tidligere er bestemt, hvem der har færdighederne til at kunne komme videre i uddannelsessystemet, så hjælper det ikke, at uddannelse er gratis," siger Rasmus Landersø.

Derfor er en styrkelse af den tidlige indsats også et kardinalpunkt for Thomas Gyldal Petersen, formand i KL's Børne- og Undervisningsudvalg.

"Alle børn skal møde ind første skoledag med optimale forudsætninger. Vi skal derfor i højere grad bruge vores dagtilbud proaktivt og i samspil med dygtige fagprofessionelle, gode ledere, familier og organisationer blive endnu bedre til at sikre, at alle landets dagtilbud bidrager til et godt børneliv og senere et godt skoleliv og gode livsmuligheder," siger Thomas Gyldal Petersen.

Han understreger, at den styrkede tidlige indsats selvfølgelig skal følges op hele vejen igennem systemet.

"Vi skal derfor også arbejde for at styrke folkeskolen, så den kan give eleverne et fællesskab, hvor de kan spejle sig i hinanden, flytte sig med hinanden og løfte sig sammen. Og samtidig tror jeg, vi skal blive bedre til at have høje forventninger til alle børn, uden at skele til deres baggrund, men kun på at alle børn vokser ved at blive mødt med høje ambitioner."

Ifølge Rasmus Landersø er der dog grænser for, hvor meget man kan flytte fra offentlig side, da den største påvirkning sker i hjemmet.

"Hvis alle forskellene skal lukkes, så bliver man også nødt til at tænke forældrene ind i det, men i forhold til at påvirke forældrene er det store problem, at dem, der har mest brug for hjælp, er dem, der er mindst tilbøjelige til at gøre brug af den. Så selvom der er sket en del på børnehaveområdet, så er forskellene der stadig i en meget tidlig alder," siger Rasmus Landersø.

Han påpeger, at hjemmets indflydelse også kan ses i Momentums analyse af, at der er en negativ forskel på forældrenes uddannelsesniveau inden for det samme karaktergennemsnit i forhold til at få en ungdomsuddannelse.

"Selv børn med dårlige karakterer har bedre muligheder for at få en ungdomsuddannelse, hvis man har forældre med en længere uddannelse. Så der er også noget kulturelt i det her, hvor ens baggrund og muligheder for at få hjælp til at kunne komme igennem en uddannelse og sørge for at hanke op i en, når det er ved at gå galt, spiller ind," siger Rasmus Landersø.

Mønsterbryderudvalg

Selvom det altså er svært at rykke på den sociale arv, har man på Frederiksberg nedsat et Mønsterbryderudvalg, som siden 2015 har sat flere tiltag i gang i bestræbelserne på at blive bedre til at nedbryde den sociale arv.

"Vi nedsatte udvalget i erkendelse af, at vi heller ikke i vores ressourcestærke kommune er gode nok til at bryde den sociale arv. Derfor lancerede vi 12 projekter, hvor vi på baggrund af en grundig evaluering har valgt at arbejde videre med fem af projekterne, ligesom vi har valgt at arbejde videre med Mønsterbryderudvalget og nye initiativer i denne valgperiode," siger Laura Lindahl, formand for Mønsterbryderudvalget og Børneudvalget i Frederiksberg Kommune.

Projekterne spændte i første omgang over hele børne- og ungelivet og handlede blandt andet om at tilknytte socialrådgivere til daginstitutionerne, så pædagogerne kunne spare med dem om, hvornår noget kræver en underretning. På skoleområdet har man igangsat et fokus på at forebygge fravær, ligesom man har investereret i at klæde de unge på til og guidet dem i at kunne blive på deres ungdomsuddannelse.

"Det kan være støtte til basale ting, som nogle børn ikke har med hjemmefra. Hvis man har en far og mor, der ikke har en uddannelse og måske heller ikke et arbejde, kan der være mange af de rutiner, som mange tager for givet - at man går i seng til fornuftig tid, spiser morgenmad, kommer til tiden etc. som ikke er en selvfølgelighed, og derved gør det sværere at klare en ungdomsuddannelse," siger Laura Lindahl.

Hun forklarer, at man i denne valgperiode vil fokusere på de tidlige år, da det er den tidlige indsats, der er helt afgørende. Det handler blandt andet om at klæde sundhedsplejerskerne, som møder familierne i den spæde start, bedre på til at råbe op, hvis de har en bekymring. Desuden vil man videreføre arbejdet med dialogisk læsning i små læringsgrupper i daginstitutionerne, som blandt andet har til formål at lære de små børn at koncentrere sig.

"Det er der jo masser af børn, der lærer med deres forældre, når de får læst historier derhjemme, men der er også nogle, for hvem det ikke er en del af hverdagen. Og der er så meget vigtig læring i at læse historie med sine børn. Blandt andet at kunne koncentrere sig om, hvad der bliver sagt, ligesom man får udvidet ordforrådet, når man læser det skrevne ord. Og vi ved, at hvis det kommer ind tidligt, så er det noget, de tager med sig ind i folkeskolen og bliver bedre fagligt," siger Laura Lindahl og uddyber:

"Det er ikke muligt i de danske daginstitutioner at kompensere for, hvad der foregår i hjemmet. De børn, hvis forældre læser højt for dem, står bedre, men der er ingen tvivl om, at vi har mulighed for at løfte de børn, hvor det ikke sker."

I KL mener formand for Børne- og Undervisningsudvalget, Thomas Gyldal Petersen, at Frederiksbergs Mønsterbryderudvalg er et spændende initiativ, hvor ikke mindst de klare handlingsorienterede projekter bør være en inspiration for andre kommuner.

"Det er helt centralt, at vi får delt sådanne eksempler på god praksis, ligesom vi skal stå på viden fra forskning, når vi igangsætter indsatser. Derfor vil KL samle parterne på området til en drøftelse af, hvordan vi med vores praktiske viden og forskning i højere grad kan lykkes med at skabe social mobilitet."

Af Jens Baes-Jørgensen, jjr@kl.dk

Analyse: Nadja Hedegaard Andersen, KL's Analyse- og makroenhed

# data[].attributes.attachment_link.title
Social mobilitet på uddannelsesområdet går den forkerte vej

# data[].attributes.attachment_link.description
De seneste 20 år er andelen af unge med forældre uden en ungdomsuddannelse, der får en ungdomsuddannelse, faldet. Samtidig er andelen markant lavere end de unge, hvis forældre har en ungdomsuddannelse. Forsker fastslår, at vi trods velfærdsstaten ikke er lykkedes med at bryde den sociale arv. Derfor opfordrer KL til et øget fokus.

# data[].attributes.body
Se bl.a. key indicators.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
To benchmark and monitor income inequality and poverty across countries, the OECD relies on a dedicated statistical database: the OECD Income Distribution Database which offers data on levels and trends in Gini coefficients before and after taxes and transfers, average and median household disposable incomes, relative poverty rates and poverty gaps, before and after taxes and transfers, etc. Due to the increasing importance of income inequality and poverty issues in policy discussion, the database is now annually updated. If you would like to be informed by email when the database is updated, please contact ELS-STDIncome.contact@oecd.org.
IDD Database

10 September 2019: Starting from December 2017, the OECD IDD database is no longer updated annually but more frequently, 2-3 times a year. New data are available for Costa Rica (income year 2018), Canada, Chile, the United Kingdom and the United States (income year 2017), Denmark, Ireland and the Russian Federation (income year 2016) and Hungary (new data source, income years 2006-16). See data:

by Measure (in OECD.Stat)

by Country (in OECD.Stat)

Key indicators (Table in .xlsx) for latest years on Ginis, Income shares, Poverty (relative & "anchored" in 2005) by age group and for working households

November 2016: Release of OECD Inequality Update 2016 "Income inequality remains high in the face of weak recovery"

See also:

Wealth distribution database (WDD) - and:

METHODs and concepts OTHER INTERNATIONAL DATABASES RELATED TO INCOME DISTRIBUTION Quality reviews

This quality review (December 2012) is in three main parts:
-Part I reports the results of a first self-assessment of different quality dimensions of the OECD Database on Household Income Distribution and Poverty (.pdf)
-Part II assesses the cross-country comparability of the OECD Earnings Distribution Database (.pdf)
-Part III provides detailed country data reviews on income distribution data, for the 34 OECD member countries. These country reviews compare the OECD benchmark series for income distribution and poverty reporting with alternative estimates which are available on a national or international basis - each country separately (.pdf) including revised versions:

See also external Review of the OECD Income Distribution Database - The Journal of Economic Inequality - December 2015, Volume 13, Issue 4, pp 579-602
THE OECD'S "COMPARE YOUR INCOME" WEB TOOL
How much do you earn compared with others in your country? Do you feel rich, poor, or just average? Use this tool and found out how your income really compares.

# data[].attributes.attachment_link.title
OECD Income Distribution Database (IDD): Gini, poverty, income, Methods and Concepts

# data[].attributes.attachment_link.description
Data and research on social and welfare issues including families and children, gender equality, GINI coefficient, well-being, poverty reduction, human capital and inequality., Gini coefficients, poverty rates, income, etc. Incomes are more equally distributed and fewer people are poor where social spending is high: the Nordic countries and western European countries, such as Austria, Belgium and the Netherlands...

# data[].attributes.body
Omfattende datasæt med deciler til udregning af gini
Fra: https://www.core-econ.org/resources/gciprawdata/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Moderniteten er en historie om bevægelse, der starter med en dampmaskine og ender med dig og din iPhone.

Først flyttede man på verden, man byggede jernbaner til kul og stål, man byggede biler og flyvemaskiner, man flyttede sine varer omkring i verden, også menneskene begyndte at flytte sig, fra landet og til byen, eller hvor de nu ville hen, frie som de blev, og til sidst var det så verden, der flyttede ned i vores lommer, hvor den ligger og vibrerer lige nu.

Den tyske sociolog Hartmut Rosa sidder og laver tommelfingerbevægelser på den usynlige telefon, han holder i sin højre hånd, mens han snakker:

"Det er altid denne bevægelse med tommeltotten. Uanset om jeg taler med dig i telefon, eller om jeg arbejder eller ser porno," siger han og kører tomlen op og ned i luften, mens han forklarer, at vores relation til skærmen, denne kølige overflade, som vi behersker, men som aldrig rigtig taler tilbage til os, er et udmærket billede på den samtidsdiagnose, Rosa er i gang med at levere:

Verden - altså tingene og menneskene, informationerne og billederne - har aldrig været så tæt på, så let tilgængelig, som den er i dag. Men verden føles længere væk end nogensinde før.

"Vi bliver glade, når vi udvider vores rækkevidde over verden," som han siger. Det er det, penge gør: De udvider vores mulighed for at række ud efter verden eller at trække den til os. At købe en flybillet eller en iPhone.

"Men faren er," siger han, "at det fører os til fremmedgørelse, at det fører til en udmattelse af selvet, til et udbrændthed, altså en psykologisk situation, hvor du har et job og et sted at bo og måske en familie og så videre, men hvor disse ting ikke taler til dig."

Han holder en pause.

"Hvor du ikke længere føler dig i forbindelse med verden."

Man får fornemmelsen af, at Rosa - som han sidder her, over for mig, en formiddag på Aarhus Universitet, klædt som han er i akademisk uniform (jakke, sweater, skjorte, ingen slips) - er en blød mand, der forsøger at tænke hårdt. Nok taler han som en romantiker, der vil genskabe forbindelsen til omverdenen, genskabe resonans, som han kalder det, og som desuden både er emnet for det oplæg, han skal holde her på universitetet, og titlen på hans seneste bog, der for nylig udkom i Tyskland.

Men Rosa, der er professor i sociologi ved universitet i Jena, er ikke antimodernist, det her handler ikke om at flytte ud i Schwarzwald for at leve autentisk og spise raw food og komme i kontakt med sig selv eller whatever, nej det handler om at formulere en form for korrektiv til et samfund, der i sin iver efter at trække verden til sig ender med at miste forbindelsen.

Rosas claim to fame (han er lidt af en verdensberømthed i akademiske kredse og anses desuden for at være tronfølger i den venstreorienterede kongerække, der strækker sig fra Adorno over Habermas til Honneth) er hans tænkning om accelerationens rolle i det moderne samfund og ikke mindst i det moderne individs liv.

Det lyder måske tørt og teoretisk, men det er et af den slags sociologiske begreber, der snarere end at føje et nyt og kompliceret vokabularium til verden giver sprog til noget, man intuitivt har fornemmet på sin vej gennem livet, nemlig at det hele går meget, meget hurtigt. Vores verden er fyldt med ting og teknologier, der burde spare os tid - transportmidler, kommunikationsmidler og så videre - men det føles overhovedet ikke, som om vi sparer tid, tværtimod.

"Hvis du spørger folk, hvordan de har det, så vil de fleste sige 'Jo, meget godt, men jeg har så travlt,'" som Rosa siger. "Og hvis alle siger det, er det nok ikke individets skyld, men strukturerne, ikke?"

Rosas kritik af accelerationens strukturelle karakter - som man til eksempel kan læse i hans Fremmedgørelse og Acceleration  - tager afsæt i idéen om moderniteten som accelerationsproces, der både er teknisk, økonomisk og kulturel, og som ifølge Rosa ikke alene er drevet af kapitalismens tendens til profitmaksimering og effektivisering, men også af menneskets drift imod at tage verden i sin besiddelse. Det er fedt at erobre verden!

Engang tog det flere dage at komme fra den ene ende af Danmark til den anden, mens man i dag kan sidde i Ålborg og holde møde med en mand på Bornholm, uden at hverken den ene eller anden har flyttet sig en meter. Internetforbindelserne bliver hurtigere, og det samme bliver fodboldspillerne og nyhederne og de erotiske bekendtskaber og så videre, og det er alt sammen meget fint.

Men sagen er så den, ifølge Rosa, at accelerationen ligesom har nået et overdrev, hvor den frigørelse, der ligger i at tage verden i sin besiddelse, bliver en fremmedgørelse.

"Du er," som Rosa siger, "nødt til at løbe hurtigere blot for at blive, hvor du er."

TRONFØLGER Foto: Mathieu Bourgois / Scanpix

Hvorfor det?

Man kan tænke sig det sådan, at mens vores oldeforældre blev født ind i et sted og en profession og således stod stille hele livet, og mens vores forældre blev født ind i en frihed til at vælge og skabe deres sted og deres profession og således fandt et fast ståsted i deres ungdom, så er vi nu fanget i en form for udvidet frihed, hvor vi skal genopfinde os selv om og om igen for ikke at gå i stå og falde sammen og således tabe den konkurrence, der er vores liv.

Som Rosa siger:

"Folk siger: 'Sidst stemte jeg konservativt, men måske stemmer jeg socialistisk næste gang. Lige nu praktiserer jeg zenbuddhisme, men det betyder ikke, at jeg er buddhist. Lige nu bor jeg med Martha, men måske ændrer jeg partner i fremtiden. Lige nu bor jeg i Aarhus, men måske flytter jeg til København.'"

Det lyder jo som en form for frigørelse (hvad det sandelig også er, hvis man spørger Rosa), men der er det ved det, at der findes ressourcer og processer, der ikke på samme måde lader sig accelerere, og der opstår således, hvad Rosa kalder desynkronisering.

Som når økonomien løber fra klimaet, fordi ressourcerne så at sige forbrændes for hurtigt, og vi følgeligt havner i en klimakrise. Eller når finansmarkederne løber fra de politiske institutioner, og vi havner i både en finansiel og en politisk krise. Eller når kravene om optimering af arbejdskraften betyder, at vi "taber de ufaglærte på gulvet", som man siger.

Eller endeligt når verden bliver så totalt tilgængelig, at hverken den menneskelige krop eller det menneskelige hoved helt kan følge med, og vi følgeligt ender med at være stressede og deprimerede og udbrændte og ligesom mister forbindelsen til den verden, vi haster igennem.

Om verden således vitterlig går så hurtigt, at den ender med at forsvinde for os, var det måske en tanke at stoppe op. At sløve samfundet simpelthen og at slukke for sin mobiltelefon. Men da jeg spørger Rosa, hvorfor han snakker om resonans, når han blot kunne sige langsomhed, stopper han op og kigger på mig.

"Den ene årsag er, at det simpelthen er en politisk fantasi," svarer han. Vi har brug for fart, forklarer han, for innovation, for kreativitet - ikke som et mål i sig selv, men som en måde at skabe et bedre samfund og et bedre liv på. Rosa er med andre ord ikke villig til at ofre fremskridtet i sin kritik af hastigheden.

"Det andet problem er, at langsomhed ikke i sig selv er en god ting. Jeg mener: Der er mange ting, der bliver dårligere, hvis vi sænker hastigheden. Et eksempel er en rutsjebane med et loop. Hvis du sænker farten, falder du ned, ikke sandt. Og hvis du har en sløv internetforbindelse, så forbedrer det overhovedet ikke dit liv," siger han.

"Så det kan ikke være langsomheden i sig selv, som mennesker længes efter."

"Og så var det, jeg tænkte: Hvad mener vi egentlig, når vi drømmer om langsomheden? Og for mig er det åbenlyst, at vi tænker på en anden måde at være i verden på, en anden måde at forholde sig til sit sted i verden, som nu til Aarhus eller til den her samtale, ikke?"

"Fremmedgørelse er den tilstand, hvor du føler, at verden derude er blevet fuldstændig grå eller bleg eller død eller tavs. Og når du opfatter verden sådan, udvikler du den samme fornemmelse af dig selv. Inden i dig selv er det dødt og tavst."

Resonans er et begreb hentet fra fysikken og beskriver den situation, hvor to systemer så at sige går i svingninger med hinanden. Det er meget passende, for som Rosa gentager igen og igen, er den resonans, han taler om, en relation, altså en måde at være i kontakt med verden på, der står i kontrast til den distancerede, instrumentelle tilgang, der dominerer en hverdag og et samfund, der er drevet af konkurrence.

Resonans handler så at sige om at komme på bølgelængde med sine omgivelser, at overskride fremmedgørelsen: "Noget rører dig, noget taler til dig, det bevæger dig, du bliver måske rørt til tårer," forklarer han. "Men det er også oplevelsen af at få et svar tilbage." Det kunne - for nu at nævne nogle få af Rosas mange eksempler - være oplevelsen af et stykke musik, en kat, en samtale; en fornemmelse af at høre verden og at høre til den.

"Jeg tror virkelig på, at resonans ikke er noget, vi behøver at lære," siger Rosa og giver et eksempel: Et voksent menneske stiller sig foran et spædbarn uden at sige et ord eller gøre en bevægelse, stum og stille.

"Barnet vil sandsynligvis begynde at græde, fordi det, han eller hun virkelig søger, er at være i kontakt, at være i berøring, at træde ind i en dialogisk eksistens. Men hvad vi lærer, som vi vokser op, er at holde verden på afstand, at skabe distance," siger han og forklarer, at den instrumentale måde at være i verden på - videnskabens og vækstens måde at være i verden på - er blevet for dominerende.

"I det her moderne samfund er problemet," siger han, "at vi opsøger øjeblikke af resonans i oaser, altså særlige tidspunkter og steder. Så måske kører du hele ugen i en fuldstændig instrumentel effektivitets- mode og forsøger at optimere det hele, og når det så bliver lørdag, går du til koncert og tager en tur til havet for at føle en form for resonans i et isoleret tidsrum."

Vi opsøger så at sige resonansen som den undtagelse, der gør os i stand til, vi kan fortsætte accelerationen.

"Men hvad, vi skal gøre, er i virkeligheden at vende det rundt, således at standardtilstanden er en resonant tilstand, hvor vi er i kontakt med miljøet, med mennesker, med arbejdet."

Og så er spørgsmålet selvfølgelig, hvordan en sådan omvending lader sig gøre. Løsningen er ikke, som Rosa siger flere gange, at vi som enkeltindivider dyrker mindfulness eller går til yoga, eller hvad man kunne forestille sig, "for der ikke er noget politisk element" i at fokusere på, hvordan det enkelte individ kommer igennem en travl hverdag.

"Der er ikke nogen resonans uden et frit, autonomt individ, men ikke desto mindre er resonans et forhold," som han siger. "Du kan kun være i resonans, hvis du lytter til den andens stemme, til den person eller ting eller kontekst, som du er i. Og derfor er du nødt til at se på betingelserne for resonans, og de er sociale og politiske."

I stedet for at den kapitalistiske økonomis indbyggede accelerationslogik overtager vores liv, må vi genskabe kontrollen med økonomien og accelerationen, en gendemokratisering eller genpolitisering af økonomien, om man vil. Rosa nævner i den forbindelse, at man kunne indføre borgerløn, fordi det vil løsrive individet fra den del af accelerationspresset, der strømmer fra angsten for at falde igennem økonomisk (med alskens sociale og psykologiske følger). Men derudover er han ikke sådan særlig specifik, når det kommer til konkreterne.

Og det er der måske en grund til.

For snarere end at være opskriften på det gode liv i det gode samfund er resonansbegrebet, som han siger, "et princip, ud fra hvilket du kan bestemme, hvad et godt liv og et godt samfund består i."

Så sæt i gang.

Og skynd dig!

# data[].attributes.attachment_link.title
Vi lever i et hysterisk tempo, siger tysk stjernesociolog. Men løsningen er ikke at stoppe op

# data[].attributes.attachment_link.description
Den tyske sociolog Hartmut Rosa har brugt det meste af sin karriere på at kritisere et samfund, hvor både individet og fællesskabet skal løbe hurtigere og hurtigere for at blive, hvor det er. Nu er Rosa aktuel med en ny bog, der forsøger at præsentere en løsning, og den består ikke i at sagtne farten.

# data[].attributes.headline
Ulighedens mange ansigter - ANDEN UDGAVE

# data[].attributes.subject
Ulighedens mange ansigter - ANDEN UDGAVE

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Angreb på indvandrere, diskrimination, sexisme og voldelige konflikter er nogle af de konsekvenser, øget social og økonomisk ulighed i et samfund kan føre med sig.

Det konkluderer forskerne bag en ny, meget omfattende undersøgelse af, hvad ulighed i et land gør ved befolkningens tolerance over for andre.

"Vi kan se, at graden af ulighed påvirker de enkelte borgeres holdninger til, hvordan man skal være mod andre mennesker," siger en af forskerne, Lotte Thomsen, der er lektor i statskundskab og socialpsykologi på Aarhus Universitet og Universitetet i Oslo.

"Vi ser en ond cirkel af ulighed og vold. Jo større økonomisk og social ulighed, desto mere ustabilt, ekstremistisk, racistisk og voldeligt bliver samfundet," fortsætter hun.

Lotte Thomsen og kollegerne giver et bud på en forklaring: Ligesom dyr er mennesker tilbøjelige til at indrette sig i sociale hierarkier, hvor de stærkeste er parate til at forsvare deres position med næb og klør. Jo flere ressourcer, de har i forhold til andre, desto mere vold og diskrimination er de parate til at bruge for at bevare dem.

Forklaringen får dog en politolog til at ryste lidt på hovedet. Det vender vi tilbage til.

Jo mere ulighed, desto mere diskrimination

Først får du et par foruroligende resultater fra den nye undersøgelse, som netop er publiceret i det meget anerkendte videnskabelige tidsskrift PNAS.

Jo større sociale forskelle, der er i et land, desto mere motiverede er de mest privilegerede borgere for at forsvare deres position og opretholde det sociale hierarki, viser undersøgelsen, som bygger på data om 45.000 mennesker fra 27 forskellige lande.

Når uligheden er høj, er de borgere, der tilhører den mest privilegerede etniske eller sociale gruppe, endda villige til at diskriminere og forfølge indvandrere, og at være sexistiske og voldelige for at opretholde hierarkiet, viser en anden del af undersøgelsen, som bygger på data fra 30 forskellige amerikanske stater.

Forskerne måler dominans-motiver

Forskerne har i første omgang brugt resultater fra spørgeskemaundersøgelser lavet i de 27 lande. Undersøgelserne har målt borgernes hang til at dominere andre, der befinder sig længere nede i det sociale hierarki. Det er det, socialpsykologer kalder 'motiver for dominans' (Social Dominance Orientation - SDO).

Et individ, der scorer højt på SDO, er meget motiveret for at ville bevare eller endda øge de sociale og økonomiske forskelle, der er mellem forskellige grupper i et samfund. Det kan for eksempel være mellem danskere og indvandrere, hvide og farvede amerikanere eller mellem indere fra forskellige kaster.

Forskerne har målt SDO ved at bede de 45.000 mennesker om at vurdere, hvor enige eller uenige de er i en række udsagn som eksempelvis:

"Det er nok en god ting, at nogle grupper er på toppen og andre er på bunden af samfundet," og "Vi bør arbejde for større lighed i samfundet."

Hvide er parate til etnisk forfølgelse

Forskerne har derefter bedt 4.000 hvide amerikanere fra 30 forskellige stater om at vurdere, hvor enige eller uenige de er i udsagn, som

"Sorte er generelt dårligere begavede end hvide"

"Kvinder forsøger at få magt ved at tage kontrol over mænd"

"Når en mand forpligter sig, holder kvinden ham i kort snor"

Amerikanerne blev tilmed bedt om at forestille sig, at regeringen forbød indvandrerorganisationer, og blev så spurgt, om de ville:

angive indvandrere til politiet

deltage i angreb på indvandrerorganisationers hovedkvarterer

jagte og forfølge indvandrere

støtte tortur og henrettelse af medlemmer af indvandrerorganisationer

Forskerne fandt tydelige sammenhænge: Hvide amerikanere fra stater med den højeste grad af ulighed er mest sexistiske, og de er mest villige til at bruge vold og deltage i etnisk forfølgelse for at opretholde samfundets sociale hierarki.

Forklaringen er for unuanceret

Christian Albrekt Larsen, der er professor på Aalborg Universitets Institut for Statskundskab, har en politologisk tilgang til økonomisk og social ulighed. Han er ikke en del af forskergruppen bag den nye artikel, men han har læst den.

Han roser forskernes arbejde, og han er ikke overrasket over, at den nye undersøgelse finder sammenhænge mellem ulighed og konfliktniveau i et samfund. Som politolog kan han dog både se styrker og svagheder i artiklen.

I den nye undersøgelse giver forskerne et socialpsykologisk bud på, hvorfor folk kan have en interesse i at opretholde ulighed, selvom det skaber ustabilitet og et øget konfliktniveau. Deres forklaring er, at overklassen har en klar interesse i at bevare hierarkiet, og at dens medlemmer derfor er motiveret for at kæmpe for deres position.

"De tilbyder en forklaring på, hvordan ydre strukturer, for eksempel ulighed i en stat, kan påvirke den menneskelige psykologi. Det er deres interessante og vigtige bidrag. Min anke er, at de socialpsykologiske forklaringer nogle gange kan være historieløse," siger Christian Albrekt Larsen.

Ulighed er ikke nødvendigvis årsagen

De statistiske sammenhænge, Lotte Thomsen og kollegerne finder i deres studier, er ikke nødvendigvis det samme, som at der også er er en årsagssammenhæng: Det er ikke sikkert, at det er ulighed i sig selv, der er årsag til, at de mest privilegerede borgere er motiveret for at have racistiske holdninger, at være sexistiske og at forsvare deres position med vold om nødvendigt.

Deres vilje til at ville kæmpe for at bevare positionen i toppen af samfundshierarkiet, kan lige så vel have udspring i deres nations historiske udvikling, spekulerer politologen.

"Når man for eksempel skal forklare, hvorfor folk i Skandinavien har opbygget en velfærdsstat med høj grad af lighed, så skyldes det nok, at vi på baggrund af vores historie har opbygget solidariske holdninger om, hvorfor det er godt at tage vare på hinanden," siger han.

Mennesker er ikke aber

Lotte Thomsen og hendes kolleger drager i deres artikel paralleller til dyreverdenen, når de prøver at forklare, hvorfor øget ulighed motiverer individer til at acceptere og støtte sociale hierarkier.

Blandt dyrene er der en hakkeorden, hvor dem, der er øverst i hierarkiet, er parate til at kæmpe for at bevare deres ressourcer, mens de svageste som regel giver op på forhånd og underkaster sig.

Den samme tendens ses blandt mennesker, spekulerer forskerne:

"Det er forholdsvist sjældent, at vi ser oprør fra de mindst privilegerede borgere i et samfund. Vores hypotese er, at en del af grunden kan være nogle helt grundlæggende dominans-strategier, som vi også ser hos dyrene," siger Lotte Thomsen.

Sandsynligheden for, at borgere nederst i hierarkiet kan vinde en kamp mod den samfundsgruppe, der sidder på alle midlerne og har alle våbnene, kan være så lille, at underklassen accepterer tingenes tilstand og underkaster sig, fordi det simpelthen ikke kan betale sig at kæmpe, spekulerer forskerne.

"Det er der, hvor man kan tage sig lidt til hovedet og kalde socialpsykologerne for historieløse. Borgere i en nationalstat er altså noget andet end aber på savannen," siger Christian Albrekt Larsen.

"Historiefaget handler blandt andet om, hvilken rolle oprettelsen af nationalstater spiller for folks identitetsfølelse. Det er åbenlyst, at de gruppedannelsesprocesser, der er i nationalstater, er voldsomt anderledes end blandt dyr," fortsætter han. ​

# data[].attributes.attachment_link.title
Racisme og sexisme trives i økonomisk ulighed

# data[].attributes.attachment_link.description
Angreb på indvandrere, diskrimination, sexisme og voldelige konflikter er nogle af de konsekvenser, øget social og økonomisk ulighed i et samfund kan føre med sig. Det konkluderer forskerne bag en ny, meget omfattende undersøgelse af, hvad ulighed i et land gør ved befolkningens tolerance over for andre.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Der er meget forskellige opfattelser af, hvordan man ideologisk ser på økonomisk lighed og ulighed. Her kan du se, hvad Mogens Lykketoft (Socialdemokraterne) og Anders Samuelsen (Liberal Alliance) mener om sammenhængen mellem ulighed og vækst.

# data[].attributes.attachment_link.description
Der er meget forskellige opfattelser af, hvordan man ideologisk ser på økonomisk lighed og ulighed. Her kan du se, hvad Mogens Lykketoft (Socialdemokraterne) og Anders Samuelsen (Liberal Alliance) mener om sammenhængen mellem ulighed og vækst.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jan har risiko for at dø tidligt. Han er arbejdsløs og bor i et socialt boligbyggeri i Aalborg. 7 kilometer derfra i et velhavende villakvarter lever de jævnaldrende mænd i snit 16 år længere end Jan. Hvorfor bliver nogle mere syge end andre? Er der forskel på den behandling rige og fattige får på hospitalet og hos lægen? I en ny serie undersøger DR Dokumentar uligheden i det danske sundhedssystem.

# data[].attributes.attachment_link.description
Jan har risiko for at dø tidligt. Han er arbejdsløs og bor i et socialt boligbyggeri i Aalborg. 7 kilometer derfra i et velhavende villakvarter lever de jævnaldrende mænd i snit 16 år længere end Jan. Hvorfor bliver nogle mere syge end andre?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Income inequality: We already talked about that topic in another Weekly Chart a few weeks back. There I explained what the mean and the median can tell us about income inequality in a country. But hey, why use two numbers when you can use one? That's what the Gini index is for. It's a number between 0 and 1 that tells us how equally the total income of a country is distributed to its citizens. If the Gini index in your country is zero, your household earns exactly as much money as every other household. If the Gini index is 1, one person earns all the money. (In the worst case, that's you.) (Because you wouldn't be alive for long.)

But wait, inequality is not set in stone! A government has tools to re-distribute income - that's what taxes are for (among others). Here's a chart that shows how much the OECD member countries reduce their income inequality with taxes:

That's a pretty long chart, so I highlighted four countries to draw your attention to: Finland, Germany, France and the United States. As we can see, the income is more equally distributed in Finland (with a Gini index of 0.26) and less equally in the US (0.39). But that's only the situation after taxes. Before taxes, the income in all four countries is equally unequally distributed (0.5). The European countries - especially Finland - make use of taxes to bring income inequality down by a lot. The US, not so much.

A visual explanation of the Gini index

But what is the Gini index telling us exactly? How is it calculated? Since I'm a visual thinking person, here's a visual explanation: When plotting the cumulative percentage of total national income against the cumulative percentage of the population for a country, the resulting line is called a "Lorenz curve". The Gini index shows us how much space exists between the Lorenz curve for your country and the Lorenz curve of a perfectly equal country. Let's look at three Lorenz curves, to understand that better:

If we hover over the area that represents Mexico, we can learn that the 20% poorest Mexicans earn 5% of the national income. The bottom 30% earn 8%. The bottom 40% earn 13%, etc. The bottom 90% earn 60%, which means that the 10% richest Mexicans earn 40% of the national income. This distribution is pretty far away from a perfectly equal world, in which the top 10% would earn exactly 10% of the national income.

And that's what the Gini index shows us: How far away that distribution is from perfection. Better said, the Gini index tells us how big the difference is between the perfectly equal world (the grey line) and your country. The more curved the Lorenz line for your country, the bigger the difference, the higher the Gini index, the more unequal the income distribution in a country. That's why the Gini index is zero when the income distribution of your country is completely equal: The grey line and the country line would lay on top of each other, and there would be zero space between them.
There's a lot to say about indices: Every single one of them has shortcomings, and so does the Gini index. If you want to understand when and why the Gini index isn't the best choice, I can recommend this great Scientific American article. Also, I'd love to visualize the Lorenz curves for aaaall the countries, but I couldn't find a good data source. Maybe you know one? Tell me!

# data[].attributes.attachment_link.description
Income inequality: We already talked about that topic in another Weekly Chart a few weeks back. There I explained what the mean and the median can tell us about income inequality in a country. But hey, why use two numbers when you can use one? That's what the Gini index is for.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Der bliver for tiden talt meget om, at antallet af fattige i Danmark skulle være stigende. Man får let det indtryk, at dem med de laveste indkomster generelt har fået færre penge mellem hænderne. Det er imidlertid ikke tilfældet, som vi skal se, tværtimod. Hvis man ser på den gruppe, man kalder for "lavindkomstgruppen", så har den igennem flere årtier i gennemsnit haft stigende indkomst.

Vi hører også, at der skulle være 254.000 fattige i Danmark, hvoraf 64.500 er børn. Men der er god grund til at være skeptisk overfor disse tal, hvilket jeg forklarer nærmere i ovenstående video.
Danmark har verdensrekord i lav fattigdom
Når man skal opgøre, hvor mange fattige der er i et land, er den mest anvendte tilgang at starte med at opgøre antallet af personer i lavindkomstgruppen. Ifølge den mest almindelige definition tilhører man lavindkomstgruppen, hvis man tjener under halvdelen af medianindkomsten. Medianindkomsten er det beløb, hvor halvdelen af befolkningen tjener mindre, og halvdelen tjener mere.

Som figuren her viser, er Danmark det land i OECD, hvor den næstlaveste andel af befolkningen tilhører lavindkomstgruppen. Kun Island har en lavere andel af befolkningen med lav indkomst.

Ser vi på andelen af danske børn, som vokser op i hjem med lav indkomst, så har Danmark den laveste andel blandt alle de velstående lande i verden. Et land som Sverige har en næsten 3 gange større andel af børn i lavindkomstgruppen.

Så allerede her kan vi se, at der er noget galt med fortællingen om, at fattigdom skulle være et stort problem i Danmark. Det nødvendige kriterium, som skal være opfyldt for, at man kan siges at være fattig, er, at man har lav indkomst, og Danmark er et land, hvor meget få har lav indkomst sammenlignet med andre lande.
Danmarks Statistik beregner 4½ gange flere fattige end Thornings fattigdomskommission
Medianindkomsten er i Danmark på ca. 236.600 kr. om året - eller godt 19.700 kr. om måneden, målt på basis af den disponible indkomst, som er indkomst efter skat. Lavindkomstgruppen består derfor af personer med disponible indkomster på mindre end halvdelen af dette beløb, altså 118.300 kr. årligt eller ca. 9.900 kr. om måneden efter skat.

Thorning-regeringen nedsatte i 2012 en kommission, som skulle udarbejde en definition af fattigdom. Officielt hed kommissionen "ekspertudvalg om fattigdom". Udvalget offentliggjorde sin rapport i juni 2013 og nåede blandt andet frem til, at lav indkomst er et nødvendigt kriterium for at klassificere en person som fattig, men samtidig at det ikke er et tilstrækkeligt kriterium.

Nedenstående figur viser, hvordan kommissionens yderligere kriterier gør den relevante gruppe stadig mindre, indtil vi ender med den gruppe, som fattigdomskommissionen mente kunne betegnes som "fattige".

Der er 473.900 personer i lavindkomstgruppen, men en stor del af dem er studerende, og de bør ikke inkluderes i en opgørelse af antallet af fattige. Ordet "fattig" er et meget stærkt ord. Det signalerer et socialt problem. At studerende har en lav indkomst, opfatter vi imidlertid normalt ikke som et stort socialt problem. Man er kun studerende i en kortere periode, og de fleste får en god indtægt senere i livet.

Hvis man trækker studerende fra, falder lavindkomstgruppen til 245.700 personer. Derudover nåede kommissionen frem til, at man også bør fratrække personer med 100.000 kr. eller mere i formue. De behøver jo ikke at lide afsavn på grund af lav indkomst, når de kan finansiere deres forbrug ved at bruge af formuen. Trækker man dem fra, når man ned på en gruppe på 211.800 personer.

Endelig mente fattigdomskommissionen, at man skulle opfylde disse kriterier i mindst 3 år i træk for at kunne klassificeres som relativt fattig. Lav indkomst i en kortere periode er ikke så stort et problem, fordi man i en kortere periode bedre kan klare sig med de ting, man havde i forvejen, for eksempel gå i sit tøj lidt længere eller undlade at udskifte sin smartphone, ligesom mange kan låne penge i banken eller af familien.

Og det forholder sig faktisk sådan, at der heldigvis er rigtig mange, som kun har lav indkomst i en kortere periode. 45 procent er ude af lavindkomstgruppen allerede efter 1 år, og 56 procent efter 2 år. (I de 56 pct. er ikke medtaget dem, som var ude af lavindkomstgruppen efter 1 år, men kom tilbage det efterfølgende år. Bl.a. derfor kan man ikke benytte de 56 pct. til at beregne, hvor stor en andel af 1-års-lavindkomstgruppen, der regnes som fattige i fattigdomskommissionens definition").

Hvis man anvender Thorning-regeringens definition, er der altså 55.800 relativt fattige i Danmark - eller ca. 1 pct. af befolkningen. Af disse er 2.700 børn.

Hvordan kan det så være, at der for tiden skrives og tales meget om, at der angiveligt skulle være hele 254.000 fattige, hvoraf 64.500 er børn?

Det skyldes, at Danmarks Statistik har lavet sin egen definition af relativ fattigdom for at have noget at rapportere til FN om Danmarks overholdelse af verdensmålene. Det er bemærkelsesværdigt, at Danmarks Statistik når frem til et tal, som er så markant højere end dét, fattigdomskommissionen besluttede. Socialdemokratiet har da også meddelt, at partiet, hvis de vinder regeringsmagten vil genindføre sin gamle fattigdomsgrænse, som altså ville indebære, at der officielt er 55.800 relativt fattige i Danmark, ikke 254.000.

Med andre ord: Lige nu får vi at vide af Danmarks Statistik, Arbejderbevægelsens Erhvervsråd og andre, at der er 254.000 fattige i Danmark. Hvis Mette Frederiksen bliver statsminister, bliver der indført en officiel fattigdomsgrænse, som vil indebære, at antallet falder til omkring 55.800 - afhængigt af, om man kopierer fattigdomskommissionen definition 100 pct. eller eventuelt ændrer den lidt. Det afgørende er, om man holder fast i, at man skal have været i lavindkomstgruppen i tre år eller ej, og her signalerer socialdemokraterne, at det skal man.

Så fra den ene dag til den anden kan det officielle fattigdomstal altså blive divideret med godt 4,5, uden at der er en eneste i lavindkomstgruppen, hvis indkomst er steget. Det viser med al ønskelig tydelighed, at vi her har at gøre med elastik i metermål.
Er indkomst, sociale problemer eller arbejdsløshed ondets rod?
Danmarks Statistik har begrundet ændringen fra tre år i lavindkomst til et år ved at henvise til et studieudført af Rune V. Lesner, som er lektor på Aarhus Universitet. Studiet finder, at børn af forældre i lavindkomstgruppen tjener mindre, når de bliver voksne, selv hvis forældrene kun befinder sig et enkelt år i lavindkomstgruppen.

Det er dog usædvanligt at foretage så grundlæggende et skift på basis af et enkelt studie. Selv om Lesner gør et heroisk forsøg på det, er det ganske vanskeligt at isolere en enkelt effekt (lav indkomst hos forældrene) fra alt det andet, som også har indflydelse på børnenes opvækst. Der er da også en række problemer med studiet. Blandt andet bliver der ikke i tilstrækkelig grad kontrolleret for, om det er årsagerne til fattigdom, som påvirker børnenes indtægt senere i livet snarere end lav indkomst i sig selv.

For eksempel kan misbrugsproblemer i familien føre til, at forældrene mister deres job og ender i lavindkomstgruppen. Men er det den lave indkomst eller misbruget, som påvirker børnene negativt? Lesner forsøger at isolere effekterne, men det er meget vanskeligt at gøre, og normalt ville man om noget så komplekst som dette mene, at der er "brug for mere forskning", som man så ofte hører forskere udtrykke det, inden man drager vidtgående konklusioner.

Der er også andre problemer med undersøgelsen. Den anvender ikke gængse retningslinjer som anvendt af f.eks. Finansministeriet og Vismændene vedrørende opgørelse af indkomster. For eksempel beregnes familiens indkomst som bestående af de biologiske forældres indkomst, uanset om mor og far bor sammen eller ej, og uanset om de eventuelt nu bor sammen med andre.

Endvidere skal man passe på, hvordan man tolker resultaterne. Lesner har nemlig ikke sammenlignet familier under fattigdomsgrænsen med familier, som ligger lige over, men derimod med familier som i gennemsnit ligger langt over fattigdomsgrænsen. Så selv hvis hans resultater var fuldkommen korrekte, så skal man give familierne med lav indkomst en meget stor indkomstfremgang for at nå de nævnte effekter på børnenes indkomst senere i livet.

Andre studier peger i andre retninger end lav indkomst som væsentlig forklaringsfaktor. I Cepos har vi f.eks. undersøgt effekten af at være i beskæftigelse på den negative sociale arv. Er forældrene blandt de 20 pct. lavest lønnede (målt ved disponibel indkomst), er der 32 pct. sandsynlighed for, at børnene ligger i samme indkomstkategori som voksne. Hvis der slet ikke var en social arv i indkomst, skulle andelen være 20 pct.

Størrelsen af den sociale arv er imidlertid meget afhængig af, om forældrene er i job eller på overførsel: 43 pct. af børn fra hjem med lav indkomst, hvor forældrene hovedsageligt får deres indkomst fra overførsler, ender selv op i lavindkomstgruppen som voksen.

For børn af forældre med lav indkomst, som hovedsageligt får deres indkomst fra job, ender kun 26 pct. blandt de 20 pct. lavest lønnede. Overrepræsentationen i lavindkomstgruppen reduceres altså meget markant, hvis forældrene er i beskæftigelse: fra 23 procentpoint (43 pct. - 20 pct.) til 6 procentpoint (26 pct. - 20 pct.).
Lavindkomst i Danmark er mere attraktivt end lavindkomst i Somalia
Men der er andre problemer med måling af fattigdom end spørgsmålet om, hvor længe man skal have lav indkomst. Der er helt grundlæggende problemer med ideen om, at grænsen for fattigdom helt automatisk stiger i takt med velstandsudviklingen i samfundet.

Det har nogle mærkværdige konsekvenser. En af dem er, at kan ske en stigning i antallet af fattige i Danmark, selv om lavindkomstgruppen har stigende indkomster. Anvender man fattigdomskommissionens definition, har antallet af fattige således været stigende, som man kan se af den blå kurve i figuren nedenfor.

Det kan se foruroligende ud, men stigningen skyldes ikke, at en stor gruppe har fået det økonomisk værre i perioden. Faktisk har lavindkomstgruppen haft stigende indkomst over hele perioden, som det fremgår af denne figur - og den er renset for inflation:

Årsagen til, at lavindkomstgruppen er steget i indkomst, men at der alligevel er kommet flere fattige ifølge den anvendte definition, er, at medianindkomsten for hele befolkningen er vokset endnu hurtigere end indkomsterne for lavindkomstgruppen.

Lad os i stedet benytte den fattigdomsgrænse, der var i år 2000, og lade den stige med inflationen, så købekraften bevares, men ikke med den generelle velstand, som hvis man lader grænsen følge medianindkomsten. Med en fast - men inflationssikret - grænse ser udviklingen i antallet af fattige ud som i den røde kurve denne figur:

Så, hvilken af de to kurver kommer tættest på at beskrive virkeligheden - er der kommet flere eller færre fattige. Ja, sandheden ligger nok et sted midt imellem de to yderpunkter. For på den ene side er det jo rigtigt, at hvordan vi definerer, hvad det vil sige at være fattig, må ændre sig med tiden, efterhånden som samfundet bliver rigere.

Men på den anden side er fattigdom ikke et 100 pct. relativt begreb. Det er altså bedre at være en del af lavindkomstgruppen i Danmark, end det er at være en del af den i Rumænien, Pakistan eller Somalia. Det kan vi blandt andet se ved, at der er mange, der gerne vil emigrere fra lande som Rumænien, Pakistan og Somalia til Danmark, også selv om de kommer til at blive en del af lavindkomstgruppen her i landet, mens mange tilhørte middelklassen eller sågar overklassen i deres oprindelige lande.

Vi ser da også, at en meget stor del af stigningen i antallet af "fattige" i Danmark i de senere år alene skyldes, at der er kommet flere indvandrere. Nedenstående figur viser, at hvis man anvender ekspertudvalgets definition, kan kun 0,6 pct. af de etniske danskere klassificeres som fattige, mens det gælder seks gange så mange blandt indvandrere og fem gange så mange blandt efterkommere af indvandrere.

Det skyldes blandt andet, at den nuværende regering har indført integrationsydelsen til indvandrere, som ligger et stykke under kontanthjælpen. Et af argumenterne for denne lave ydelse er, at det ikke skal være for økonomisk attraktivt for udlændinge at komme til Danmark for at være på passiv forsørgelse.

En del af problemet med denne debat er, at ordet "fattig" er meget følelsesladet. Vi har ikke absolut fattigdom i Danmark, hvor man ikke kan dække de mest basale behov som mad, tøj og husly. Derfor ville det nok være mere retvisende at omtale gruppen med de laveste indkomster som "lavindkomstgruppen" snarere end som gruppen af "fattige".

Desuden er der brug for en meget mere kritisk og nuanceret tilgang til tallene vedrørende antallet af fattige. Vi har ikke et stort problem med fattigdom i Danmark, og generelt oplever alle samfundsgrupper indkomstfremgang over en årrække. Følger man konkrete personer over tid, er det endda dem med de laveste indkomster, som i gennemsnit oplever den største indkomstfremgang.

# data[].attributes.attachment_link.title
Venstrefløjen puster problemet op, men Danmark har verdensrekord i lav fattigdom

# data[].attributes.attachment_link.description
Der bliver for tiden talt meget om, at antallet af fattige i Danmark skulle være stigende. Man får let det indtryk, at dem med de laveste indkomster generelt har fået færre penge mellem hænderne. Det er imidlertid ikke tilfældet, som vi skal se, tværtimod.

# data[].attributes.attachment_link.title
Finansministeriets egne tal_ Rød bloks første finanslov øger uligheden - Altinget - Alt om politik_ altinget.dk

# data[].attributes.body
Om Piketty og den interessante elefantfigur

# data[].attributes.attachment_link.title
Verdens mest omtalte økonom har en løsning på

# data[].attributes.headline
Introduktion til Pikettys teori om ulighed og vækst.

# data[].attributes.subject
Introduktion til Pikettys teori om ulighed og vækst.

# data[].attributes.body
Med formler.

# data[].attributes.body
Forordet: om aktør-struktur forhold
Kap. 1.: Fin grundlæggende introduktion til social ulighed og chance ulighed. Gini-koefficient og loretz-kurve. Kort introduktion til forskellige typer af ressourcer.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ulighedens mange ansigter - perspektiver på social ulighed 2. udgave