# data[].attributes.headline
GRUPO 3  RAUL - MARTA- NEUS- JUAN- BORJA 

# data[].attributes.subject
GRUPO 3  RAUL - MARTA- NEUS- JUAN- BORJA 

# data[].attributes.body
Se muestra uno de los productos de un alumno

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
RULETA DE PALABRAS

REGLAS DEL JUEGO

1.Máximo 7 jugadores.2.Puedes tirar máximo 3 vezes.3.Cada palabra que te salga tienes que adivinar la categoria gramatical.

CATEGORIES GRAMATICALS

1.Máxim 7 jugadors.2.Pots tirar máxim 3 voltes.3.Cada paraula que te ixca tens que fer una frase enb eixa paraula

1.Máximo 7 jugadores2.Puedes tirar 3 veces3.Tienes que adivinar la categoria gramatical

# data[].attributes.attachment_link.title
Ruleta de palabras by neusduro0 on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
RULETA DE PALABRAS REGLAS DEL JUEGO 1.Máximo 7 jugadores.2.Puedes tirar máximo 3 vezes.3.Cada palabra que te salga tienes que adivinar la categoria gramatical.

# data[].attributes.headline
GRUPO 2 WIKTORIA - CARLOS - EDU - DEYANIRA- ADRIAN - MANUEL

# data[].attributes.subject
GRUPO 2 WIKTORIA - CARLOS - EDU - DEYANIRA- ADRIAN - MANUEL

# data[].attributes.body
Se muestra uno de los productos de un alumno

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Solo pueden jugar 2 jugadores

Reglas de la ruleta

tienes que imtentar adivinar que categoria gramatical es

si no lo aciertas pierdes el punto solo se puede tirar 10 veces cada uno

RECURSOS LITERARIOS

tienes que imtentar adivinar que categoria gramatical es

Solo pueden jugar 2 jugadores

si no lo aciertas pierdes el punto solo se puede tirar 10 veces cada uno

CATEGORIAS GRAMATICALES (VALENCIANO)

Solo poden juigar 2 jugadors

si no lo acertes perds el punt una tirada per jugador fins a deu

tienes que imtentar adivinar que categoria gramatical es

# data[].attributes.attachment_link.title
Genially sin título by manoloifach64 on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
Solo pueden jugar 2 jugadores Reglas de la ruleta tienes que imtentar adivinar que categoria gramatical es si no lo aciertas pierdes el punto solo se puede tirar 10 veces cada uno RECURSOS LITERARIOS tienes que imtentar adivinar que categoria gramatical es Solo pueden jugar 2 jugadores si no lo aciertas pierdes el punto solo se puede tirar 10 veces cada uno CATEGORIAS GRAMATICALES (VALENCIANO) Solo poden juigar 2 jugadors si no lo acertes perds el punt una tirada per jugador fins a deu tienes que imtentar adivinar que categoria gramatical es

# data[].attributes.body
Se muestra uno de los productos de un alumno

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ruletas

Ruleta de palabras:

Se empieza con 1000 puntos,cada fallo se resta 200 y cada acierto suma 100Identificar que tipo de sustantivo es .Solo tienes una oportunidad de adivinar,sin lo adivina pasa turnoTienes 30 segudos para adivinarloSolo pueden jugar 4 personas

Ruleta de recursos literarios :

Se empieza con 1000 puntos,cada fallo se resta 200 y cada acierto suma 100Solo tienes una oportunidad de adivinar,sin lo adivina pasa turno Tienes 30 segundos para decir que tipo de onomatopella o metafora essolo pueden jugar 6 personas

Ruleta de paraules:

Es comença amb 1000 punts,cada fallada es resta 200 i cada encert suma 100Identificar que tipus de substantiu es .Sols tens una oportunitat d'endevinar,sense ho endevina passa tornTens 40 segons per a endevinar-hoSols poden jugar 4 jugadors

# data[].attributes.attachment_link.description
Ruletas Ruleta de palabras: Se empieza con 1000 puntos,cada fallo se resta 200 y cada acierto suma 100Identificar que tipo de sustantivo es .Solo tienes una oportunidad de adivinar,sin lo adivina pasa turnoTienes 30 segudos para adivinarloSolo pueden jugar 4 personas Ruleta de recursos literarios : Se empieza con 1000

# data[].attributes.headline
PROYECTO ¿DÓNDE CONSTRUIMOS NUESTRA CASA?

# data[].attributes.subject
PROYECTO ¿DÓNDE CONSTRUIMOS NUESTRA CASA?

# data[].attributes.headline
GRUPO 3  RAUL - MARTA- NEUS- JUAN- BORJA 

# data[].attributes.subject
GRUPO 3  RAUL - MARTA- NEUS- JUAN- BORJA 

# data[].attributes.body
Se muestra uno de los productos de un alumno

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
This story map requires JavaScript, but running JavaScript is not currently allowed by your web browser. If you wish to view this story, please enable JavaScript in this browser or try a different browser.

# data[].attributes.attachment_link.description
This story map requires JavaScript, but running JavaScript is not currently allowed by your web browser. If you wish to view this story, please enable JavaScript in this browser or try a different browser.

# data[].attributes.headline
GRUPO 2 WIKTORIA - CARLOS - EDU - DEYANIRA- ADRIAN - MANUEL

# data[].attributes.subject
GRUPO 2 WIKTORIA - CARLOS - EDU - DEYANIRA- ADRIAN - MANUEL

# data[].attributes.body
Se muestra uno de los productos de un alumno

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
This story map requires JavaScript, but running JavaScript is not currently allowed by your web browser. If you wish to view this story, please enable JavaScript in this browser or try a different browser.

# data[].attributes.attachment_link.description
This story map requires JavaScript, but running JavaScript is not currently allowed by your web browser. If you wish to view this story, please enable JavaScript in this browser or try a different browser.

# data[].attributes.headline
PROYECTO ¿CÓMO QUEDARÍA ESPAÑA SI SE DERRITIERAN LOS POLOS?

# data[].attributes.subject
PROYECTO ¿CÓMO QUEDARÍA ESPAÑA SI SE DERRITIERAN LOS POLOS?

# data[].attributes.body
Se muestra uno de los productos de un alumno

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
This story map requires JavaScript, but running JavaScript is not currently allowed by your web browser. If you wish to view this story, please enable JavaScript in this browser or try a different browser.

# data[].attributes.attachment_link.description
This story map requires JavaScript, but running JavaScript is not currently allowed by your web browser. If you wish to view this story, please enable JavaScript in this browser or try a different browser.

# data[].attributes.headline
GRUPO 3  RAUL - MARTA- NEUS- JUAN- BORJA 

# data[].attributes.subject
GRUPO 3  RAUL - MARTA- NEUS- JUAN- BORJA 

# data[].attributes.body
Se muestra la plantilla con todos los productos del equipo

# data[].attributes.attachment_link.description
Create a new document and edit with others at the same time -- from your computer, phone or tablet. Get stuff done with or without an internet connection. Use Docs to edit Word files. Free from Google.

# data[].attributes.headline
GRUPO 2 WIKTORIA - CARLOS - EDU - DEYANIRA- ADRIAN - MANUEL

# data[].attributes.subject
GRUPO 2 WIKTORIA - CARLOS - EDU - DEYANIRA- ADRIAN - MANUEL

# data[].attributes.body
Se muestra la plantilla con todos los productos del equipo

# data[].attributes.attachment_link.description
Create a new document and edit with others at the same time -- from your computer, phone or tablet. Get stuff done with or without an internet connection. Use Docs to edit Word files. Free from Google.

# data[].attributes.body
Se muestra la plantilla con todos los productos del equipo

# data[].attributes.attachment_link.description
Create a new document and edit with others at the same time -- from your computer, phone or tablet. Get stuff done with or without an internet connection. Use Docs to edit Word files. Free from Google.

# data[].attributes.body
Entrevista de Máximo

# data[].attributes.body
Mapa de Raúl

# data[].attributes.headline
SECTOR 1º Recetario de paisajes agrarios

# data[].attributes.subject
SECTOR 1º Recetario de paisajes agrarios

# data[].attributes.body
Recetario de Adrià

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Adrià Ríos Cabrera

Recetario de paisajes agrarios

INGREDIENTES:1.Físicos: Relieve, Clima y Suelo2.Sociales: tamaño de la parcela y régimen de explotación (directo/indirecto)3.Hábitat (concentrado/disperso)4.Técnicos: Utillaje (herramientas/máquinas)Variedad de cultivos (monocultivo/policultivo)Necesidad de agua (secano/regadío) Aprovechamiento del suelo (intensivo/extensivo)RECETA: Explicamos el paisaje1. Es un paisaje con un relieve montañoso.2.Pertenece al clima oceánico(llueve mucho) y las temperaturas son moderadas. El suelo tiene pocas capas.3.El hábitat: Es míxto, porque hay un pueblo y casas separadas.4.Las parcelas: Són irregulares ,porque no son quadradas ni rectangulares .Hay muchos caminos, porque las casas están muy separadas.5.La agricultura: Cultivan maíz, patatas, frutales y vid.6.La ganadería: Hay vacas.7.Forestal: Hay bosques.

Paisaje agrario oceánico

INGREDIENTES:1.Físicos: Relieve, Clima y Suelo2.Sociales: tamaño de la parcela y régimen de explotación (directo/indirecto)3.Hábitat (concentrado/disperso)4.Técnicos: Utillaje (herramientas/máquinas)Variedad de cultivos (monocultivo/policultivo)Necesidad de agua (secano/regadío) Aprovechamiento del suelo (intensivo/extensivo) RECETA: Explicamos el paisaje1.Es un paisaje con un relieve Llanura.2.Pertenece al clima Mediterraneo de interior y su suelo tiene muchas capas.3.Su hábitat: Forma un pueblo y tiene muchos caminos.4.Las parcelas són irregulares, porque no tienen forma de rectángulo.5.La agricultura: Cultivan trigo, cebada, vid y olivo.6.La ganadería: Porcino, bovino y ovino.7.Forestal: No hay ningún bosque.

Paisaje agrario de interior Cereal

INGREDIENTES: 1.Físicos: Relieve, Clima y Suelo2.Sociales: tamaño de la parcela y régimen de explotación (directo/indirecto) 3.Hábitat (concentrado/disperso) 4.Técnicos: Utillaje (herramientas/máquinas)Variedad de cultivos (monocultivo/policultivo)Necesidad de agua (secano/regadío)Aprovechamiento del suelo (intensivo/extensivo) RECETA: Explicamos el paisaje 1.Es un paisaje con un relieve montañoso.2.Pertenece al clima canario y su suelo tiene pocas capas.3.Su hábitat: Las casas estan separadas.4.Las parcelas son irregulares, porque no tienen forma de rectángulo.5.La agricultura: Cultivan almendras y olivos.6.La ganadería: Bovino y ovino.7. Forestal: Hay un bosque.

Paisaje agrario de montaña

Paisaje agrario de interior Regadíos

INGREDIENTES: 1.Físicos: Relieve, Clima y Suelo 2.Sociales: tamaño de la parcela y régimen de explotación (directo/indirecto) 3.Hábitat (concentrado/disperso) 4.Técnicos: Utillaje (herramientas/máquinas)Variedad de cultivos (monocultivo/policultivo)Necesidad de agua (secano/regadío) Aprovechamiento del suelo (intensivo/extensivo) RECETA: Explicamos el paisaje 1.Es un paisaje con un relieve llanura.2.Pertenece al clima mediterraneo litorial y su suelo tiene muchas capas.3.Su hábitat: Las casas estan separadas y tiene muchos caminos.4.Las parcelas son irregulares, porque no tienen forma de rectángulo.5.La agricultura: Cultivan remolacha y tabaco.6.La ganadería: Ovino.7.Forestal: Hay pocos árboles.

Paisaje agrario mediterráneo Regadío 1

INGREDIENTES:1.Físicos: Relieve, Clima y Suelo2.Sociales: tamaño de la parcela y régimen de explotación (directo/indirecto)3.Hábitat (concentrado/disperso)4.Técnicos: Utillaje (herramientas/máquinas)Variedad de cultivos (monocultivo/policultivo)Necesidad de agua (secano/regadío)Aprovechamiento del suelo (intensivo/extensivo) RECETA: Explicamos el paisaje1. Es un paisaje con un relieve llanura.2.Pertenece al clima mediterraneo interior y su suelo tiene muchas capas.3.Su hábitat: Es Míxto y tiene muchos caminos.4.Las parcelas son regulares, porque tienen forma de rectángulo.5.La agricultura: Cultivan almendros, cereales, vid y olivos.6.La ganadería: Porcina, bevina, ovina y caprina.7.Forestal: No hay ningún bosque.

Paisaje agrario canario litoral

INGREDIENTES:1.Físicos: Relieve, Clima y Suelo2.Sociales: tamaño de la parcela y régimen de explotación (directo/indirecto)3.Hábitat (concentrado/disperso)4.Técnicos: Utillaje (herramientas/máquinas)Variedad de cultivos (monocultivo/policultivo)Necesidad de agua (secano/regadío) Aprovechamiento del suelo (intensivo/extensivo) RECETA: Explicamos el paisaje1.Es un paisaje con un relieve llanura.2.Pertenece al clima canario y su suelo tiene muchas capas.3.Su hábitat: Es un pueblo y hay muchos caminos, porque el pueblo es grande.4.Las parcelas son regulares, porque tienen forma de rectángulo.5.La agricultura: Cultivan fruta tropical, Almendros, cereales, vid y olivo.6.La ganadería: Porcinas y bovinas.7.Forestal: No hay ningún bosque.

Paisaje agrario mediterráneo Regadío 2

INGREDIENTES:1.Físicos: Relieve, Clima y Suelo2.Sociales: tamaño de la parcela y régimen de explotación (directo/indirecto)3.Hábitat (concentrado/disperso)4.Técnicos: Utillaje (herramientas/máquinas)Variedad de cultivos (monocultivo/policultivo)Necesidad de agua (secano/regadío)Aprovechamiento del suelo (intensivo/extensivo)RECETA: Explicamos el paisaje1.Es un paisaje con un relieve llanura.2.Pertenece al clima mediterraneo de interior y su suelo tiene muchas capas.3.Su hábitat: Un montón de campos y tiene muchos caminos.4.Las parcelas son irregulares.5.La agricultura: Cultivan fruta tropical, almendros, cereales, vid y olivos.6.La ganadería: Porcina, bovina, ovina y caprina.7.Forestal: No hay ningún bosque.

Paisaje agrario canario de interior

INGREDIENTES:1.Físicos: Relieve, Clima y Suelo2.Sociales: tamaño de la parcela y régimen de explotación (directo/indirecto)3.Hábitat (concentrado/disperso)4.Técnicos: Utillaje (herramientas/máquinas)Variedad de cultivos (monocultivo/policultivo)Necesidad de agua (secano/regadío)Aprovechamiento del suelo (intensivo/extensivo)RECETA: Explicamos el paisaje1. Es un paisaje con un relieve montañoso.2.Pertenece al clima canario y su suelo es llanura y su suelo tiene pocas capas.3.Su hábitat: Es un pueblo y hay muchos caminos.4.Las parcelas son irregulares, porque no són cuadradas ni rectangulares.5.La agricultura: Cultivan plátanos tropicales, flores y vid.6.La ganadería: Ovina y caprina.7.Forestal: Hay un bosque.

INGREDIENTES:1.Físicos: Relieve, Clima y Suelo2.Sociales: tamaño de la parcela y régimen de explotación (directo/indirecto)3.Hábitat (concentrado/disperso)4.Técnicos: Utillaje (herramientas/máquinas)Variedad de cultivos (monocultivo/policultivo)Necesidad de agua (secano/regadío)Aprovechamiento del suelo (intensivo/extensivo)RECETA: Explicamos el paisaje1.Es un paisaje con un relieve montañoso.2.Pertenece al clima canario y su suelo tiene pocas capas.3.Su hábitat: Las casas estan separadas y tiene muchos caminos.4.Las parcelas son irregulares .5.La agricultura: Cultivan fruta tropical, almendros, cereales, vid y olivos.6.La ganadería: Porcina , bovina, ovina y caprina.7. Forestal: No hay ningun bosque.

Paisaje agrario mediterráneo Secano

# data[].attributes.attachment_link.title
Adrià Ríos Cabrera by riosadria14 on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
Adrià Ríos Cabrera Recetario de paisajes agrarios INGREDIENTES:1.Físicos: Relieve, Clima y Suelo2.Sociales: tamaño de la parcela y régimen de explotación (directo/indirecto)3.Hábitat (concentrado/disperso)4.Técnicos: Utillaje (herramientas/máquinas)Variedad de cultivos (monocultivo/policultivo)Necesidad de agua (secano/regadío) Aprovechamiento del suelo (intensivo/extensivo)RECETA: Explicamos el paisaje1. Es un paisaje con un relieve montañoso.2.Pertenece al clima oceánico(llueve mucho) y las temperaturas son moderadas.

# data[].attributes.headline
GRUPO 2  Edu- Máximo-Raúl- Aslhy- Victoria

# data[].attributes.subject
GRUPO 2  Edu- Máximo-Raúl- Aslhy- Victoria

# data[].attributes.body
Presentación de Aslhy

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
CALPE,EUROPA,ASHLY DAYANA ORTERGA FLOREZ 3PMAR,Proyecto¿Cómo somos jóvenes europeos?,FAMILIA,RAÚL,TRABAJO,MAXÍMO,CALPE,EUROPA,CALPE,EUROPA,CALPE,EUROPA,ESTUDIOS,ASHLY,CALPE,EUROPA,CALPE,EUROPA,CALPE,EUROPA,CALPE,EUROPA,CALPE,EUROPA,CALPE,EUROPA,INTERNET,WIKTORIA,CALPE,EUROPA,CALPE,EUROPA,CALPE,EUROPA,CALPE,EUROPA,CALPE,EUROPA,CALPE,EUROPA,CALPE,EUROPA,CALPE,EUROPA

# data[].attributes.attachment_link.description
CALPE,EUROPA,ASHLY DAYANA ORTERGA FLOREZ 3PMAR,Proyecto¿Cómo somos jóvenes ...

# data[].attributes.body
Presentación de Lucía

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Lucía Morete Martínez

Proyecto ¿Cómo somos los jóvenes Europeos?

Mi Trabajo

En esta gráfica no hay mucha diferencia ya que, en Calpe la mayoría (90,5%) no rabajan y en los jovenes Europeos en general casi lo mismo (94,7%) la única diferencia que hay es de un 4,2%.

Aquí se ve como los jovenes Europeos, tan solo el 11,6% no tienen un contrato temporal, en cambio, el 88,4% de los jovenes Europeos sí tienen un contrato temporal mientras que, los jovenes Calpinos un 75% tienen contrato temporal, lo que disminuye un 13% .

En estas gráficas se puede ver como en Calpe más jovenes han buscado trabajo por internet que en los jovenes Europeos en general, ya que los jovenes Calpinos un 70,2% no ha buscado trabajo por internet y en los jovenes Europeos un 83% no han buscado.

Mis Estudios Y Tiempo Libre

Los jovenes Calpinos solo un 19% no hace deporte una vez por semana, en cambio, los jovenes Europeos eleva el porcentaje a un 61% de jovenes que no hacen deporte al menos una vez por semana.

El porcentaje más alto en los jovenes europeos es de 1 o 2 veces (39,3%), en cambio, en los jóvenes europeos el porcentaje más alto es de 3 a 5 veces con un porcentaje de 29%

El porcentaje más alto en los jovenes europeos es de 1 o 2 libros (46,4%), en cambio, en los jovenes europeos el porcentaje más alto es de ninguno, con un porcentaje del 31% tristemente.

En esta gráfica se puede ver como los jovenes calpinos solo el 9,5% han ido 1 o 2 veces a un concierto en los ultimos 12 meses, en cambio, los jovenes europeos, el porcentaje más alto es de 48% en jovenes que no han ido a un concierto ningua vez en los ultimos 12 meses.

En esta gráfica no hay muchas diferencias ya que los jovenes europeos un 82,1% no han ido ni una vez y en los jovenes europeos un 78% no han ido ni una vez.

Aqui se puede ver como los jovenes Calpinos solo el 23,8% tienen la educación primaria y los jovenes europeos un porcentaje de 65,3% tienen la educación primaria.

Pediatra PilotoQuímicaPsicólogo/a 3DerechoActuación 3Estética 6Informatica 4Medicina Criminología Magisterio 6ingenieríaAdministración y Finanzas Biologia marinaMecanica deporte Enfermería Fotografia

Jardinero PolicíaLic. en letrasTerapia de parejaBiologíaCarrera de policíaReposteríaHostelería 2PeriodismoAzafataVeterinariaArte 2Entrenador personalAsesora matrimonialLegión Española

¿Qué quieres estudiar?

Mi Familia

Internet

Se puede observar como ambos gráficos son bastante elevados, los jóvenes calpinos un 93,7% usa internet frecuentemente y los jovenes europeos un 90%

En estos gráficos podemos ver como los jovenes calpinos se mantienen en su porcentaje, subiendo un 0,9% y los jovenes europeos en cambio bajan un poco mas el porcentaje con un 88%

Se puede observar como en la gráfica de jóvenes Calpinos disminuye la cantidad de jóvenes que organizan sus viajes por intenet, ya que, el porcentaje de jóvenes Calpinos que si usan internet para organizar viajes es de un 44,2% mientras que, los jóvenes Europeos en general el porcentaje es de 77%, haciendo crecer la cantidad de jovenes que sí usan internet para organizar viajes.

# data[].attributes.attachment_link.description
Lucía Morete Martínez Proyecto ¿Cómo somos los jóvenes Europeos? Mi Trabajo En esta gráfica no hay mucha diferencia ya que, en Calpe la mayoría (90,5%) no rabajan y en los jovenes Europeos en general casi lo mismo (94,7%) la única diferencia que hay es de un 4,2%.

# data[].attributes.headline
GRUPO 3 Ana Mª- Manolo- Borja-Carlos-Alexandru

# data[].attributes.subject
GRUPO 3 Ana Mª- Manolo- Borja-Carlos-Alexandru

# data[].attributes.body
Presentación de Ana

# data[].attributes.attachment_link.title
Ana g3 como somos los jovenes europeos by Andreea Moldovan on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
Discover more about Ana g3 como somos los jovenes europeos ✌️ - Presentation

# data[].attributes.headline
2. COLABORACIÓN CON LA RADIO DEL IES IFACH

# data[].attributes.subject
2. COLABORACIÓN CON LA RADIO DEL IES IFACH

# data[].attributes.body
Con la grabación del audio del vídeo:

# data[].attributes.headline
PROYECTO "¿CÓMO SOMOS LOS JÓVENES EUROPEOS?"

# data[].attributes.subject
PROYECTO "¿CÓMO SOMOS LOS JÓVENES EUROPEOS?"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El monjo estava pensatiu. S'havia llevat aviat per resar com feia cada dia des de feia molts anys, però no podia concentrar-se en cap oració. El seu cap divagava pels fets ocorreguts últimament al convent, els quals li turmentaven el cor i li agitaven l'ànima.
El Sol va aparèixer suaument aquell fred matí de desembre de l'any 1238 i la visió de les muntanyes blavoses que rodejaven el monestir va aconseguir centrar-lo, breument, en allò que per a ell era una de les coses més importants a la vida, l'oració. I així, amb un sospir, començà lentament a murmurar:
Salve, Regina, Mater misericordiae,
vita, dulcedo, et spes nostra, salve.
Ad te clamamus, exsules filii Hevae,
ad te suspiramus, gementes et flentes
in hac lacrimarum valle.

La resta de germans es van aixecar i, després de seguir el ritu de l'oració en silenci, van caminar cap al menjador, passant per davant de la cel*la de l'abat, que sentia el suau frec dels peus nusos contra el gelat terra i la tremolor que els recorria per l'esquena a aquella hora de la matinada.
En l'esmorzar s'agraïa la llet tèbia que el germà Climent, el cuiner, havia extret de les cabres poc abans; l'acompanyava un tros de pa sec que donava per apaivagar la gana almenys unes hores.
En aquells anys, tot i la gran tradició catòlica de la regió, en el monestir hi havia només divuit germans, a part de l'abat, que provenien de pobles del voltant. Fills petits de senyors feudals, acollits de famílies sense recursos i algun vingut de terres més llunyanes que volia deixar-ho tot enrere. Hi havia un ambient fraternal, poques preguntes sobre els orígens o la vida duta abans de traspassar les gruixudes portes de fusta negra que separaven el món de fora del de dins, que, a la fi, potser no era tan diferent.
A tocar del convent, a unes poques desenes de metres, hi havia una petita vila, on potser vivien una cinquantena escassa de persones agrupades en unes poques famílies. Aquestes intentaven sobreviure com podien a uns anys especialment secs i freds, que provocaven unes collites curtes i insuficients per mantenir uns animals famèlics.
La relació entre els dos mons era amigable. Els vilatans puntualment anaven a pagar el delme i les dones rentaven els hàbits molt de tant en tant; per altra banda, els monjos no sortien mai del recinte. Tenien casa, aigua, hort, una petita granja i, el més important, la devoció a la Verge Maria, que feia que tots aquests sacrificis fossin molt més fàcils de suportar.
El matí, i la resta del dia, va anar passant plàcidament de parets endins: uns cultivant les verdures i llegums d'hivern, altres segant farratge, els menys netejant les séquies o algun moble infestat de corcons. Els més ancians, lliures de tota feina mundana, passaven el dia llegint vells manuscrits, en oració o meditant.
El convent, tot i ser gran, era auster. Tant les sales de reunió, el menjador, les cel*les i l'església eren fetes de pedra picada i alguna paret estava enguixada matusserament. Tenien un claustre, molt poc ornat, on al bell mig brollava una senzilla font rodejada de plantes originàries de la zona, però disposades amb un cert ordre que el feien agradable a la vista. Era el pati de la figurada presó i el contacte més gran amb la natura i l'estat de no oració, a part de la parcel*la de camp.
Els dies passaven lentament i metòdicament a l'interior del recinte. En els últims temps, però, uns fets inusuals havien fet trasbalsar tota la comunitat, que ara vivia afligida. L'abat es veia abatut, envellit de sobte, amb el pes de tenir el pressentiment que una maledicció estava caient sobre tots ells.
Aquell dia va sortir el sol igual que tots els anteriors, però ningú sospitava que seria una data que marcaria un punt d'inflexió en la història de la comunitat.
Acabaven de dinar, escoltant en silenci uns paràgrafs d'un llibre que parlava de l'origen del món; tots seien als bancs meditant sobre la lectura mentre, per torns, un parell de germans recollien la cullera de fusta i l'escudella de terrissa escantonada que havien fet servir per dinar.
Es va acabar el temps de meditació, cosa que sabien gràcies a un enginyós fenomen, que consistia en l'entrada dels raigs de sol per una finestra estreta i llarga, gairebé una escletxa, que els anunciava l'hora de tornar a les seves feines terrenals.
Es van aixecar alhora i van anar sortint del menjador fins que l'abat es va adonar que el germà Berenguer seguia al seu lloc. S'hi va atansar i en recolzar, en un gest amable, la mà sobre l'espatlla de l'home, aquest va caure a terra, esmunyint-se sota la taula. Era mort.
El germà era un dels més vells de tota la comunitat, devia tenir quaranta i bastants anys i la seva salut s'havia ressentit els últims temps. Hauria mort d'un lent vessament o d'un silenciós atac de cor. No era d'estranyar la seva mort, però potser va ser massa de sobte, i va agafar la resta de companys per sorpresa. Era un germà estimat, ja que destacava pel seu bon caràcter i per saber com parlar i escoltar els més joves, saltant-se les estrictes normes internes que els prohibien parlar entre ells pràcticament tot el dia.
Una de les obligacions dels monjos era anar al cementiri cada dia i cavar una mica la seva fossa a terra, així recordaven d'on venien i on farien cap i facilitaven la feina a tots els altres en cas d'haver-ho de fer precipitadament. El germà Berenguer ja la tenia més que acabada i després de la cerimònia de comiat, va ser ràpida la seva baixada al fons de la tomba, simplement vestit amb els hàbits i un mocador blanc que li cobria el rostre. Una pedra amb el seu nom seria l'únic que quedaria en poc temps del record de la seva estada en aquest món.
-Estiguis amb Déu, germà, i espera la nostra vinguda -anaven repetint cada un d'ells tirant un grapat de sorra sobre el cos.¬
Passats dos dies, era diumenge i les normes i les feines es relaxaven una mica. Per dinar tenien una peça de fruita fresca que els veïns del poble els portaven, mig per devoció, mig per obligació.
L'abat, el germà Ponç, va aprofitar aquell moment de distensió per parlar obertament amb tots:
-Escolteu-me, germans -va començar a dir solemnement-: les últimes setmanes estan sent molt dures per a la nostra comunitat. Fa poc dies ens deixava l'estimat germà Berenguer. De la seva mort, no en dubto pas i no tinc res a dir-ne, va ser natural, cridat per Nostre Senyor, era l'hora de presentar-se, humil, davant seu. Però tots sabeu que la mort traïdora, negra i funesta ens ronda pel damunt, tal com ho fan els núvols més foscos de tempesta i, com un llamp cau sobre nostre i ens escantona l'ànima. Bé, sabeu que ens han deixat en tràgiques circumstàncies tres germans, massa joves per ser cridats per Sant Pere i, malgrat que el meu cor no ho vulgui reconèixer, sembla que les morts han estat provocades.
El silenci era esgarrifós i la immobilitat dels clergues es confonia amb la de les pedres que donaven forma a la sala. Tan sols uns murmuris trencaven l'aire i es deixaven sentir gairebé imperceptiblement.:
-Domina, miserere nostri. .
L'abat, empassant-se la saliva per donar-se forces, continuà:
-Fa setmanes el nostre estimat i jove germà Guilhem, acabat d'ingressar a l'orde tot just feia pocs mesos, va aparèixer, com sabeu, ofegat a la font del claustre. Deus eum habeat in Gloria. El seu cos, exposat al mig de totes les cel*les, morat de cara i llavis i sorprenentment sense cap lesió o signe de resistència, va ser com un càstig per a tots, però no vam saber interpretar el missatge, o qualsevol altra cosa que se'ns volgués transmetre, fos terrenal o fos espiritual. Pocs dies després, quan la terra que cobria el cos de Guilhem encara era fresca, un nou incident ens va gelar la sang, per inesperat i pel que començava a semblar una seqüència. El germà, estimat company per a mi, ja que feia gairebé els mateixos anys que compartia la cel*la contigua a la meva... -L'abat no va poder retenir l'emoció i un calfred li va recórrer tot el cos, sensació que sortia a la llum en forma de llàgrima relliscant galta a baix fins a caure sobre el faristol-. El company Guerau -va continuar- ens apareixia a la mateixa font, dessagnat, amb els canells tallats, lluny de semblar un suïcidi; aquest sí que mostrava senyals d'haver estat lligat per poder sacrificar-lo sense massa resistència. La font, amb totes les seves séquies, estava tintada del vermell de la sang del nostre germà, i donava un aspecte maleït al claustre. No podia haver passat, doncs, massa estona que el macabre acte havia succeït, tot i ser a trenc d'alba. Però, tot i que aquests fets són del caire més horrible, terrible i repugnant que pugui haver-hi, no és el pitjor que us haig de dir. Amb aquesta segona mort, ja no queda cap dubte... A hores d'ara ja podeu imaginar el que us haig de dir: l'assassí, indubtablement, es troba entre nosaltres.
Se sentien per tota la sala murmuris, sanglots, i es veien mans resseques aferrant-se als vells hàbits, com si això els donés alguna defensa.
-Deus nos protegat. Patent portae inferi. -Es repetia com una cadena del rosari.
-Bé, com sabeu, encara va haver-hi una altra mort violenta dins d'aquestes parets, abans que el germà Berenguer, aquest sí, fos cridat per Nostre Senyor i partís de manera sobtada, però natural, cap al Regne del Santíssim. El nostre germà Berenguer, que pecador com tots, segur que va trobar les portes obertes del Jardí Celestial. Aquesta tercera mort, inversemblant com les anteriors, terrible, diabòlica, condemnable el seu autor o autors al càstig etern de patir fins a la fi dels dies cremant a les flames de l'infern, la va patir el nostre, també jove i innocent, germà Cerverí, el qual va ser trobat als peus de la torre del campanar, mort per la caiguda des de la finestra de la campana de Santa Anna, mare de la Santíssima Verge Maria. El coll trencat en la caiguda li va provocar almenys una mort ràpida. Les fosses del nostre cementiri s'omplen com mai ho havien fet! -va cridar l'abat Ponç-. Maleït sigui el que entre nosaltres ens porta aquesta desgràcia, tan pesada de portar com la Creu que Nostre Senyor va arrossegar fins al Calvari. Parce mihi, Deus meus, a peccato horum verborum. Així, després de dies de pregària, he decidit que el meu probable successor, el que ocupi aquest lloc quan jo ja no sigui entre vosaltres, el germà Hug, dugui a cap la recerca amb l'ajuda de la Verge Maria, per esbrinar qui és el dimoni que conviu entre nosaltres. Tots som sospitosos, ja que el Maleït no entén de classes, caràcters o bondats i domina bojament el cos i la ment de qualsevol de nosaltres. Encomanem-nos a Déu Pare... Pater noster, qui es in caelis, sanctificetur nomen tuum... -Va acabar l'abat amb aquesta oració.
Els monjos sortien afligits i en silenci cap a les seves feines habituals, però amb el cor encongit, i l'ànima també. Cadascú pensava en soledat si l'acusarien d'aquells terribles fets. L'obligació els portava a seguir amb el treball com si no passés res i a cavar una mica més la seva fossa, ignorant si serien ells els que l'omplirien aviat.
El germà Hug es va tancar a la seva cel*la, pregava i pregava, demanant que l'il*luminessin en el camí que havia de recórrer. La seva reclusió, apartat de la resta de monjos, va durar tres dies amb les seves tres nits. Havia d'agafar distància per poder jutjar cada un d'ells, veure el mínim moviment o detall sospitós, un senyal que anava per bon camí o una errada de l'assassí per insignificant que fos. Si havia mort tres germans, qui sabia si ja era el final o, al contrari, les morts seguirien fins a extingir el convent? Per altra banda, per què havia de ser un monjo, el culpable? Al poble veí li constava que molts habitants estaven recelosos, això de pagar el delme a canvi d'una suposada protecció de les temptacions terrenals i del Diable... estava segur que no els acabava de convèncer.
Algunes dones podien estar posseïdes, ja que se sentien els crits de les remeieres, com la Brunisenda i la Gueralda, en nits de lluna plena quan ballaven en el descampat. L'Elionor, tot i no tenir contacte directe, suposadament, amb cap monjo, recollia els hàbits, els rentava i els tornava almenys dos cops a l'any. L'Abellera i el seu marit el Jofre també deixaven fruita i alguna perdiu a les portes de l'edifici perquè es pregués per ells. Tot semblava ben complicat. De cara endins calia pensar... Cada un dels germans era un exemple de virtut i de pau, feia segles que no s'havia donat que un grup destaqués tant en el seu bon comportament i la seva pietat d'uns vers els altres.
Passats aquests dies es va veure encoratjat per la tasca que li havia encomanat l'abat, de sobte, i seguint la llei del silenci, va sortir de la seva cel*la i va anar abans de res a cavar una mica més la fossa on reposarien les seves restes per sempre més.
Van passar, diguem que plàcidament, uns dies, setmanes potser, en què la pau, la serenor, la pregària i el treball van ser distesos i es respirava una certa calma.
El germà Hug, no obstant això, sota la caputxa de l'hàbit, observava, com una guineu, qualsevol moviment que algú pogués fer en fals. Tot semblava tranquil.
Feia molt fred, devia ser mitjans de febrer, el dia que el cuiner, el germà Climent, va anar a munyir la llet de les cabres, distret com cada dia, però es va horroritzar en veure una figura ajaguda bocaterrosa al costat de la font; li va semblar que era el germà Frederic. S'hi va atansar corrents, tota la llet que portava en el cubell va caure per entre les plantes i arbusts del claustre. Amb molta por, però decidit, li va donar la volta. L'espantosa visió el va fer caure d'esquena desnucant-se en colpejar-se el coll just amb el cantell de les pedres que marcaven la zona de l'hort; va morir a l'acte.
Hug va sentir l'espetec del cubell i el crit esfereïdor del germà Climent; sortí de la seva cel*la i, en descobrir l'escena, va anar corrents, amb els peus gelats i descalços sobre el terra fred, a despertar l'abat Ponç. Tots dos cridaren perquè ningú sortís de la seva cel*la i amb la llum del dia, que pujava d'intensitat per moments, van poder veure l'escabrosa escena al bell mig del claustre.
El jove i bon home Frederic jeia a terra amb tota la boca i, pel que es veia, amb tot el seu interior ple del betum que aplegaven en un pou proper del convent i que utilitzaven per pintar les bigues, tapar escletxes o fer cremar en el peveter de la Verge Maria.
-Enverinat -van dir tots dos homes alhora.
Ara sí, van demanar ajuda a algun germà i començaren els preparatius per donar la final sepultura als dos homes, al cap de tres dies, quan s'haguessin complert tots els ritus.
La negror del cel acompanyava aquells dies la negror de l'ànima de l'humil convent. L'abat Ponç estava angoixat, quan s'acabaria aquell reguitzell de morts absurdes. El germà Hug, descol*locat i sentint-se observat per la resta de la comunitat, no aconseguia agafar el bon camí per dur la recerca i descobrir l'infidel, el diable en persona que convivia entre ells com si es tractés d'un dòcil anyell.
La terra va cobrir els cossos i, com era costum, només unes pedres assenyalarien que allà reposaven els homes. Cap diferència entre l'assassinat i el mort per accident.
Potser la calma va tornar a poc a poc al monestir: les pregàries més llargues, que rarament ajudaven; les setmanes, que feixugament anaven avançant, empenyien per tal de no recordar uns fets que, per si mateixos, ningú volia recordar, o potser era la por al cor de cada germà per si la mort el sobrevenia de sobte a un d'ells...
Van brotar algunes plantes, uns brots més primerencs que potser anunciaven una pròxima primavera que portaria pau al llogaret.
El germà Pere era un dels més vells habitants del monestir, fill petit d'una família amb grans extensions de terres per tota la comarca, que no va saber què fer amb ell fins que van decidir tancar-lo de per vida. Pietós ja de ben jovenet, no li va anar malament i aviat va acostumar-se a les condicions i normes de l'orde.
Tot i els anys de clausura, al germà Pere encara li cremava un foc per dins, desconegut per a ell, però del que havia de fugir com fos, ja que l'abat sempre els deia que fugissin d'aquest sentiment, era el Diable que volia apoderar-se del cos.
Inquiet, doncs, per aquell desconegut atac del Diable, que aquella nit tornava fort com quan era jove. Va decidir aixecar-se i donar un vol pel bosc que hi havia dins del recinte. Travessà silenciosament el claustre, obrí una petita porta de fusta i, un cop fora, ja es va trobar a la zona dels horts i del bosc. Les gallines dormien, les vaques, ajagudes, també, va passar pels estables i acostant-se al rierol, va aturar-se i es va amagar darrere un gruixut arbre.
-El germà Hug nu, rentant-se en el riu -va xiuxiuejar per ell mateix.
De sobte es va adonar que era el primer cos humà que veia nu, en la seva vida, a part del seu.
Aquell foc que sentia va créixer dins seu, la calor va augmentar i el color roig li va envair la cara. Va notar com es congestionava. El desig de tocar-lo per si era cert, no poder apartar la mirada de l'escena, de tot el cos nu, lluent per l'aigua a la llum de la lluna, el va espantar i va començar a córrer com ànima presa pel Diable. Havia tingut prou valor per deixar enrere aquella visió del germà Hug despullat.
Arribà a la cel*la i s'agenollà reposant els colzes al llit i posant la cara entre ells.
-Diable fuig de mi, si el desig és pecat, el desig per a un germà ho és encara més. Mare de Déu, ajuda'm a alliberar-me d'aquests pensaments -repetia i repetia en veu baixa, el germà Pere, de manera que semblava que resava el rosari.
A poc a poc va arribar l'alba i amb ella el primer esmorzar. Al costat tenia al germà Hug, el qual actuava amb naturalitat, ja que no sabia res de res. No era així per al germà Pere, que no es podia treure del cap aquell cos nu que li havia fet descobrir tot un munt de sensacions i sentiments desconeguts, o oblidats.
El dia va passar sense cap novetat fins a la nit, en què la temptació va ser més forta que l'oració i, a la matinada, el germà Pere va sortir de nou de la cel*la i amagant-se darrere l'arbre va veure de nou al germà Hug nu com es rentava amb l'aigua gelada del rierol. Quan va sortir de l'aigua i es posà l'hàbit, ell torna silenciosament a la cel*la a demanar perdó pels seus pecats.
I així passaren força dies, tants que fins i tot el germà Pere pensava a sortir de darrere l'arbre i tocar cada racó del cos del germà Hug, el qual en la seva imaginació no fugiria, tot el contrari, li acariciaria tendrament el cap.
Ja era primavera i la calor feia acte de presència al migdia. Els monjos, després de dinar, es retiraven a les seves cel*les a descansar fins que el sol estigués prou baix per fer la feina del camp còmodament.
El germà Pere, mig endormiscat, amb somnis de les imatges nocturnes del riu i amb els somnis d'ell mateix demanant perdó a la Verge Maria, es va despertar de sobte, espantat.
-Rentant-se... rentant-se? -va preguntar-se-. Mater Dei, hic est diabolus. Ne derelinquas nos. Miserere, miserere. Haeretici, haeretici...
De cop ho entenia tot, quin sentit tenia que el germà Hug es fiqués al riu cada nit... Les morts dels germans, ara sabia per què havien estats sacrificats. Tot se li mesclava al cap, delatar-lo o no fer-ho i poder seguir gaudint d'aquell únic cos nu cada nit. Se li acumulaven els pensaments, l'ànima el turmentava, el desig recentment descobert el feia dubtar.
Finalment, va decidir esperar a prendre una decisió els pròxims dies, potser hores, mentre l'atabalament del descobriment s'esvaïa i el deixava rumiar amb tranquil*litat.
Mentrestant, el germà Hug portava una vida aparentment normal dins del monestir: resava, llegia els llibres sagrats, treballava a l'hort, meditava... Res estrany que fes pensar que l'heretgia li havia conquerit el cor.
Algun cop els va tocar dinar junts i els cops que li donava amb la cama sense voler es convertien en un llampec que li travessava el cos. Quin desig, quin pecat.
El va observar alguna nit més i, intentant no fixar-se tant en el cos nu, s'adonà de com era de meticulós en la seva neteja.
Una nit, havent perdut la por de ser descobert, s'hi va estar més estona, descobrint el que mai hauria volgut veure. Després de rentar-se en el rierol, sense vestir-se i seguint nu a la llum de la lluna, el germà Hug es va posar a picar en una roca. Es veu que feia dies que ja hi dibuixava alguna cosa. El germà Pere intentà veure què era el dibuix. Quan ho va veure, la suor li va gelar el cos. Per si tenia algun dubte, el company de tota la vida del monestir estava gravant una mà amb cinc dits. La prova final que l'ànima del monjo estava lliurada a l'heretgia càtara. No hi havia cap dubte, el germà Hug era càtar. Va fugir de darrere l'arbre decidit a posar fi a aquest mal que, com la pesta, podria menjar-se el monestir i ferir-lo de mort.
Càtar! Ara ho lligava tot, el fet de rentar-se cada dia, els silencis a l'hora de resar a la Santíssima Mare de Déu, els dejunis i l'austera vida que portava dins de la ja pobra i difícil vida dins del monestir, gravar la mà amb els cinc dits... Com podia haver estat tan cec? Els quatre germans morts ja explicaven per si sols la maledicció que sobrevolava sobre tots ells.
La mà amb els cinc dits significa el ritual càtar pel qual ells deixen el món terrenal i passen al món espiritual, un suïcidi que poden fer de cinc maneres: dejunant, tirant-se per un barranc, tallant-se les venes, ofegant-se o enverinant-se. El germà Hug castigava la comunitat assassinant els germans amb les regles del ritual, però no aplicades a ell mateix. "Però això ja ho faré jo amb l'últim que queda per completar els cinc dits, el dejuni, el més terrible de tots", rumiava el germà Pere.
Als descansos, entre oració i oració, el germà Pere anava a la biblioteca a cercar un verí que emmalaltís el càtar i li fes treure tot el que engolia fins a deshidratar-se, tornar-se un esquelet vivent i esperar la dolorosa mort que el duria de cap a l'infern. Un lloc que ells, com heretges que eren, creien que havia estat creat per Déu i el Diable alhora.
Ell quedaria lliure de tot pecat, ja que els càtars no reconeixien l'existència de la Mare de Déu i ell seria l'autor de netejar aquell lloc de tal pecat, perdonant-lo la Verge Santíssima pel mètode emprat.
Finalment va trobar la planta exacta per a la seva feina, l'el*lèbor, abundant en una zona del bosc, on havien de vigilar i arrencar-la perquè no la mengessin els ramats. Així que, amb molta cura, va collir-la i la va anar afegint al menjar del germà Hug, el qual aviat va tenir símptomes de mala salut. Emmalaltint seguidament i a una velocitat increïble, va esdevenir un cos amb pell i ossos. L'abat, desesperat, no sabia què fer per retornar-li la salut i, remei que li donava, remei que es convertia en una dosi del verinós el*lèbor. Fins que una matinada, entre vòmits sanguinolents, espantosos dolors i una llarga agonia, els dos germans van creuar les mirades per última vegada. El germà Hug ho va comprendre tot i va acceptar la seva derrota, però alhora estava feliç perquè es creia que en poca estona estaria als braços de Déu.
Al cap de poca estona, ja només hi havia el cos a la cel*la, l'ànima qui sap on era. Els germans, esgarrifats per l'agonia i espantats per si seria contagiosa aquella mort tan terrible, van dur el cos, tantes vegades desitjat en el riu pel germà Pere, fins a la tomba, on un cop cobert de sorra, resades les pertinents oracions, només va quedar agenollat el germà Pere, triomfant de la batalla contra els càtars.
-Tu, Cathare maledicte, qui Pontium abbatem subtituturus eras cum hic adesset Deo et Mariae Virgini, qui occidisti quattuor fratres nostros in nomine ritualis erronei. Maledictus sis in aeternum per omnia saecula in ignibus inferni.
Semblava que la pau havia tornat al monestir, però això només ho sabia el germà Pere, ja que tots els altres passaven els dies atemorits per si ocorria algun altre accident o sorgia una malaltia que els portés a la mort. L'únic consol que tenien eren les oracions de l'abat Ponç, que, abatut per la mort de la seva mà dreta, no deixava d'enviar pregàries a la Verge Maria per obtenir la protecció i una llarga vida per a tots.
El germà Pere, que seguia fervorosament aquestes oracions i tots els oferiments que podien fer a la Santa Mare de Déu, havia descobert com sortir del monestir de nit sense ser vist i, amb el pas lleuger que encara li permetia la seva edat, acostar-se al poble on sempre hi havia una dona disposada a oferir-li la visió del seu cos nu i el plaer, que tot just acabava de conèixer i que podia obtenir en jeure amb una dona. Si bé la visió del cos nu del germà li havia encès un foc, les dones del poble l'ajudaven a mantenir-lo apaivagat.
Malauradament, el goig va durar poc, ja que una pesta de sífilis va recórrer tot el país, enduent-se molts homes i dones. I com no, el germà Pere va ser víctima de la mortal malaltia, fent-lo reposar per tota l'eternitat al costat del germà Hug, el càtar.
1.Salve, Reina i Mare de Misericòrdia,/vida, dolcesa i esperança nostra, salve./A tu supliquem els exiliats fills d'Eva;/a tu sospirem els qui gemeguem i plorem,/en aquesta vall de llàgrimes.
2.Senyora, tingueu pietat de nosaltres
3.Que Déu el tingui en la seva Glòria.
4. Que Déu ens protegeixi. Les portes de l'infern són obertes.
5. Perdona'm, Déu meu, pel pecat d'aquestes paraules.
6.Pare nostre, que estàs en el Cel, santificat sigui el vostre nom...
7.Mare de Déu, tenim el Diable aquí. No ens abandonis. Pietat, pietat. Heretges, heretges...
8.Tu, maleït càtar, que havies de substituir l'abat Ponç, quan aquest anés a trobar-se amb Déu i la Verge Maria, que has assassinat quatre dels nostres germans, en nom d'un ritual malentès. Siguis maleït per tota l'eternitat i cremis per tots els segles que vindran al foc de l'infern.

# data[].attributes.attachment_link.description
El monjo estava pensatiu. S'havia llevat aviat per resar com feia cada dia des de feia molts anys, però no podia concentrar-se en cap oració. El seu cap divagava pels fets ocorreguts últimament al convent, els quals li turmentaven el cor i li agitaven l'ànima.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Són les nou passades de la nit. Potser avui em tocarà a mi fer la travessa fins a Kos. Ja he parlat amb els caps que han de portar-m'hi. Estic sota un arbre de fulla molt densa al Parc Ülkuyular de Bodrum, a Turquia, no sap ningú el fred que fa aquí a les nits i els dies tòrrids impossibles de suportar. Bé, si que ho sap més gent, tots els companys que han vingut amb mi des de tots els racons de Síria. Que lluny queda Alep, la meva ciutat, els meus pares tristos perquè el seu únic fill ha fugit sense rumb cap un suposat món millor. Com els enyoro!
Com m'angoixen els records, encara no fa una setmana que ma mare em cridava que pugés a dinar i em mirava dient el meu nom, "Samer". Jo treballant als baixos de casa amb el meu company Rami, tots dos enginyers agrònoms. Era petit el nostre negoci, però anàvem tenint clients i en sortíem prou bé per viure amb comoditat en els pisos d'aquell edifici dels quals ara només queden runes.
Ha estat un viatge llarg i penós de casa fins aquest port turc que té Europa a tocar, només em manquen uns pocs kilòmetres de travessa pel mar, potser vuit o deu, i seré a un país, a un continent on la pau regna, podré refer la meva vida i si els pares no són morts portar-los amb mi. No Samer, no pensis això dels pares, segur que sobreviuran i tornarem a estar junts.
Em sembla que m'embolicaré amb la manta perquè comença a fer fred un altre cop i sense quasi menjar al cos, encara el sento més aviat.
Enviaré un missatge amb el mòbil a la mare dient-li que crec que avui embarcaré, segur que la fa feliç, poc tinc que escriure doncs vull que la bateria em duri tot el trajecte.
Pel carrer ve una furgoneta, potser és la meva, recullo ràpid. Està cridant a gent, em sembla que ja és plena. No, no era la meva. Si us plau, que vingui aviat, que vingui aviat.
Un altre, aquesta es veu més nova, a veure, sento com diu els noms una mica fluix, m'han cridat! han dit Samer! Corro cap el vehicle.
Aquests homes, dones i nens deuen ser de diversos països perquè sí bé ens saludem en àrab després parlem llengües diferents. Potser hi ha un parell de sirians com jo.
La furgoneta ja ha arrencat, quines corbes, espero que la platja no sigui molt lluny. No fa calor, però anem tan amuntegats que es fa incòmode i sort que tothom ha tingut esme i porten només una bossa o una motxilla com jo. Quin conductor, d'acord que la carretera o el camí no deu ser el més recte del món, però és que només fa que accelerar i frenar, a veure si es mareja algú i comencem malament el viatge.
Si que triguem en arribar, clar, la platja amb la barca no pot estar al costat de la ciutat, segur que en busquen una de ben amagada. Paciència Samer que tot això acaba de començar, no et posis nerviós, calma't.
Ep! Sembla que anem més poc a poc i per una forta baixada, deu ser el camí que porta a la platja, ja estem a prop. Motxilla, telèfon, no he perdut res, he d'estar atent.
Ens parem. Com és que ningú ens obre? Ara. Surto del vehicle. Quina caleta més bonica i les llums de Kos al fons... Grècia, que a prop estic d'Europa, d'una nova vida. Hi ha un cartell que posa Platja de Lambri.
Un home em demana els diners abans d'indicar-me a quina barca haig de pujar. Busco per la motxilla i trec un feix de lliures síries, és un munt de diners, en euros deuen ser uns quatre mil, però valdrà la pena, és una inversió, com quan vaig anar a Damasc a la universitat.
Em diuen quina és la meva barca, el pont que em fa falta, les quatre passes per arribar a la terra promesa. Es una barca inflable amb un motor fora borda. Sembla un pèl senzilla, bé, la travessa tampoc és gran cosa, uns vuit kilòmetres i les llums de Kos m'il*luminaran.
Jo diria que anem masses en aquesta barca, devem ser una cinquantena i no crec que estigui pensada per més de divuit o vint persones. Suposo que ho tenen tot pensat i calculat, segur que resistirà la travessa, a més el mar es veu molt calmat.
Què diuen? Que no ve ningú d'ells amb nosaltres? Li està explicant a un grup de tres kurds com funciona el motor. Que si segueixen les ordres tot anirà bé. Es veuen les llums d'Europa i per tant no pot passar res dolent. Vaja, ho deuen fer així sempre i algú de Kos deu portar la barca de tornada.
Veig homes que semblen ser de diferents nacionalitats, una desena llarga són sirians com jo, dones també, africanes, algunes embarassades i nens. Pobrets s'adormen de seguida només pujar a la barca, els hi passarà ràpid així, millor.
Els kurds arrenquen el motor, sona bé, ens movem. Ai! adéu terra meva, tornaré, tornaré de veritat. La platja es va allunyant poc a poc, amb la mà puc tocar l'aigua de plens que anem, hi ha Lluna quasi plena, és com un regal per fer el viatge, així ens veiem tots. De fet semblem corders anem tots a tocar els uns dels altres, sort que jo estic a la vora, no vull ni pensar com es senten els del mig.
Mira Samer, ja sortim a mar obert, ja deixem enrere les puntes de la cala, una altra barca ens acompanya, deu haver sortit de la platja del costat. Quin fred! Sembla mentida al temps que estem, sort que porto la jaqueta si no m'hauria mort de fred.
Això deu ser ja mar obert, la calma s'ha tornat en ones fortes, mar arrissada com diuen. Els del meu voltant estan posant mala cara, algú del mig avança com pot fins la vora i vomita, sort que jo no m'estic marejant, deu ser horrible.
Quines ones! Cada cop més fortes, l'aigua entra dins la barca i ens està deixant a tots xops, pobres nens deuen estar gelats.
En ve una de molt alta, no sé si aquesta barca aguantarà. Què? Què ha passat? Han caigut dos dones i un home a l'aigua, els hem d'ajudar, però com? No em puc ni moure, on son? Les ones els han allunyat en pocs segons. Quina desgràcia, quina desgràcia! Si estem a tocar de Grècia, les llums són cada cop més clares i més fortes, no sé quan pot faltar, però si us plau que arribem ràpid.
Sembla que potser les ones no són tant fortes i ens donen una mica de treva. Però ara que passa? Què són aquests crits? No, no pot ser que la base de la barca s'estigui separant de la vora, entra aigua a dojo, cada cop més aigua, més gent marejada, millor que no es mogui ningú, això és com una barca de paper com les que jo feia i deixava anar riu avall quan era petit. Maleïts homes, que ens han fet? El forat cada cop és més gran i la gent s'amuntega a la meva banda, ens enfonsarem. Ens enfonsarem! No, no pot ser si gairebé ja estem a terra, que deu faltar un parell de kilòmetres a tot estirar?
Què passa ara?! El motor no, si us plau el motor no pot parar-se! Ja està s'ha parat. La gent crida i cada cop m'acosten més fora la vora. Què ens han fet aquells homes? Els vam pagar per la travessa i, això sembla un taüt sense tapa. Què farem ara? Sense motor i el casc esquinçant-se per moments. La gent té pànic, tothom crida.
No, no, no....la barca es tomba! La motxilla, on és? La gent em cau al damunt, homes, dones, criatures....Quants crits, m'ofega el pes de la gent, m'ofega...
On sóc? On són tots? Aquesta barcota encara sura, mentre pugui estar agafat a ella estic salvat, nedant segur que arribo a Kos, aguanta Samer, resisteix.
Sembla que la barca s'enfonsa, sento com m'estira avall, som uns quants companys aferrats a ella però van deixant-la anar poc a poc.
No puc, no puc aguantar més, res em deixo anar i arribaré nedant. Cada cop hi ha menys gent al meu voltant. I les pobres criatures? No ploris, sigues fort, neda, mira les llums, només a elles i neda sense parar cap a elles. Et salvaràs!
Nedo, moc els braços sense pauses. Encara suro. M'he tret la jaqueta, els pantalons i les sabates, així peso menys, vaig avançant poc a poc, però em moc de lloc. Al voltant potser hi ha una desena de companys, mentre seguim junts res ens pot passar.
Ja fa estona que nedo, estic cansat i l'aigua és molt freda, les llums no semblen apropar-se, però haig de seguir. Neda Samer! no hi ha altra sortida. El grup ens hem anat separant, segur que estan davant meu, ells arribaran i vindran a buscar-me, si no puc nedar més, només cal que em mantingui flotant i, al fer-se de dia, em trobaran, ells alertaran als guardacostes, segur. Descansaré una estona fent això, deixant-me surar. Que freda està l'aigua, però no hi pensis, només sura.
Quanta estona deu haver passat? Sembla que surt el sol i, jo potser m'he allunyat una mica de la costa, tinc les cames i les mans adormides. He d'aguantar una mica més. Amb el dia vindrà també més calor i em trobaré millor, estic sol, no veig ningú més al voltant. Quina set que tinc, em noto la llengua inflada de l'aigua del mar. Miraré per on surt el sol, em fixaré en ell i això em donarà forces per aguantar més estona. Intento no pensar massa.
El sol ja és dalt de l'horitzó, ja no veig llums a la costa, sembla que vegi el perfil de l'illa, o potser no. Em sento marejat i no sé molt bé on és Grècia i on Turquia.
Per fi, estic salvat! Sento el soroll d'un motor, segur els guardacostes ens estan buscant, des de Turquia algú deu haver avisat que veníem. Que malament em trobo, però he de resistir uns minuts més, els de salvament deuen estar aquí a prop.
M'adormo, no puc aguantar el cap fora l'aigua i vaig fent capbussades. Quina son, no sento res, cap motor. No em sento a mi mateix, m'enfonso, no puc més.
Ja no veig l'aire sóc tot sota l'aigua, vull dormir però... tinc por, tinc molta por!
Què m'està passant? No puc respirar, m'ofego, m'ofego, quin mal, tinc por!
Mama!

# data[].attributes.attachment_link.description
Són les nou passades de la nit. Potser avui em tocarà a mi fer la travessa fins a Kos. Ja he parlat amb els caps que han de portar-m'hi. Estic sota un arbre de fulla molt densa al Parc Ülkuyular de Bodrum, a Turquia, no sap ningú el fred que fa aquí a les nits i els dies tòrrids impossibles de suportar.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
No, no m'ho provoca la lluna plena, sóc una altra mena de bèstia. Tampoc dec ser un vampir, ja que no m'atrau la sang per ella mateixa, no la necessito per viure, només és una excusa per matar. Desitjo fer-ho, això sí que no puc reprimir-ho: assassinar, arrabassar la vida, veure sofrir, observar l'agonia fins que l'últim alè surti del cos de les meves víctimes. De fet, no són víctimes, són instruments per aconseguir el meu desig. És el meu i el seu destí. No sé qui m'ha beneït per anar per aquest camí, ni sé on em portarà al final, però passada la por i la incertesa inicials, ara m'hi trobo a gust, m'agrada i hi sento plaer. No sóc jo el culpable, Déu o el Diable m'han convertit en el que sóc. Una fera diferent de les que hi ha descrites als llibres, ni estic fet de trossos de diferents cadàvers, ni estic mort i viu alhora, ni sóc un ratpenat de dia i un ésser assedegat de sang després de la posta de sol.
No sé quan m'esdevindrà el pròxim canvi, poden ser tres dies o potser una setmana. A hores d'ara, però, ho enyoro, ja sóc més aquell que aquest. Ser un assassí que necessita la mort aliena com si fos aigua enganxa com una droga, et tornes addicte i és impossible deixar-ho. Vull sentir els regalims de sang tèbia com s'escorren entre les meves dents i cauen coll avall amarant-me tot el pit.
Tot comença amb sensacions i emocions molt lleugeres, una mena de suau angoixa en l'estómac, un no saber on posar-se, una mica d'insomni, set, això sí, molta set, que no s'apaivaga amb aigua ni amb res, només amb sang.
El cabell i el pèl que em recobreix el cos va caient a grapats fins a tornar-me totalment glabre. De la columna vertebral, que s'encorba de manera que em fa caminar de quatre potes, em sorgeix una cua, llarga i musculada, que puc fer servir com un fuet. Els lòbuls de l'orella em desapareixen, quedant-me només uns forats arran de la cara, però terriblement útils per sentir els sorolls més llunyans.
Dels dits em surten unes urpes semblants a les d'un ós, dures com l'acer i esmolades com ganivets de cuiner, amb les que separo el cap del cos d'un sol cop. Com sagna un coll tallat, quina ruixada de sang tan generosa.
La pell encara dèbil i blanquinosa guanya en gruix fins a esdevenir gruixuda i elàstica com la d'un rèptil, i des dels ulls fins a la fi de la cua s'omple de vesícules i pústules que deixen anar una olor fètida, molesta per a tothom menys per a mi.
El nas i els llavis també desapareixen i els ulls s'enfonsen, tots els sentits multipliquen l'agudesa cents de vegades, puc veure una llebre a dos quilòmetres de distància i reconèixer l'herba que menja. La llengua s'allarga i esdevé un múscul llarg i fort, complement de la cua amb la qual puc arribar als llocs més recòndits dels cossos decapitats encara calents.
Perquè se'm pugui entendre, sóc una mescla impossible entre un llangardaix i una hiena, ara em trobo en aquest estat, en el que em sento més a gust d'ençà que van començar aquestes transformacions.
Surto a matar, encara que ni em sento un assassí ni crec que mati. Hi ha persones que es creuen amb mi i jo necessito apaivagar la set, de la mateixa manera que la gent agafa una fruita d'un arbre quan té gana.
El carrer està fosc i ja em va bé, ja que jo em moc millor en la penombra. Avanço arrimat a una paret en direcció a la cantonada. És tard i el centre de la població, ple de carrerons, està solitari. Camino pel nou carrer, una mica més ample, fins que veig i oloro un home jove fumant en un portal. Els meus passos són silenciosos i els moviments lents fins al moment de l'atac. M'alço davant seu i, amb un cop de cua, el deixo noquejat; un gir del meu cos amb el braç estirat li arrabassa el cap del cos, que no deixo caure; el cap surt projectat fins al mig del carrer, i de moment allà el deixo, potser més tard el prendré com a trofeu. La llengua s'introdueix pel costat de la columna vertebral i xuclant deixo el que fins fa poc era el cos d'un home atlètic convertit en un esquelet amb la pell apegada als ossos. Recullo el cap, que encara manté el cigarret entre els llavis, i l'amago en un racó, ja que encara tinc set, molta set i, tot i que la nit avança, encara em resta temps per trobar-me amb algú més.
Les meves mans i els meus peus són encoixinats com els dels gossos, ningú em sent mentre em desplaço pels carrers i quan senten l'olor que desprenc ja és massa tard.
Això deu ser una mena de premi, noto la ferum d'una parella. No sabeu quanta diferència hi ha entre l'olor del cos d'un home i el d'una dona, els dos són apetitosos i m'embogeixen de tal manera que desitjo atacar-los a tots dos. M'espero rere la cantonada i, en el moment que surten besant-se l'un a l'altre, els arrenco els caps i els deixo amb cura a terra. En el fons sóc bo, n'estic convençut, i si ells poden gaudir uns segons més del petó, a mi no em fa res. Mentrestant, em lliuren pels forats del coll que han quedat al descobert tota la sang del seu cos. Dessecats, els deixo caure a terra encara agafats de la mà. Recullo els dos caps i torno enrere per deixar-los al costat del noi que fumava.
És una bona nit, aquesta, en què començo a sentir-me tip, però qui desaprofitaria una nit així de càlida en un estiu favorablement suau.
Ara ho faré al revés. Em quedaré quiet en un racó del carrer esperant la propera persona que gosi passar davant meu, mentrestant aniré paint els litres de sang que porto ja empassats fins ara.
M'adormo uns minuts i això no m'ho puc permetre. Maleïda bèstia, no saps que ets morta si algú et descobreix? Estic alerta quan passa per davant meu un grup de joves que tornen cap a casa, amb tots no puc i malgastaria massa sang per no poder empassar-me-la tota. Però hi va també un noi sol, una mica endarrerit. Quan aquest creua i el grup ja ha donat la volta a la cantonada, la musculada cua s'enrosca en el fràgil coll i en dos segons ja està separat del cos. Com en els anteriors casos, amb la llengua extrec la sang de l'interior del noi que és especialment dolça. La cua amb el cap del noi agafat es mou amunt i avall com la d'un gat quan ronca. De sobte el grup s'adona que el seu amic no hi és i tornen enrere, jo, cegat pel plaer, ni els ensumo ni els sento venir fins que els crits aterridors de tots em tornen a la realitat. Deixo caure el cap als seus peus i em faig fonedís davant de la sorpresa i el terror que, en veure l'escena, immobilitza tot el grup.
Marxo cap a casa, he perdut els caps que havia guardat com a colofó d'una nit memorable, però no m'importa, estic ben saciat de sang.
Entro a casa i vaig al pati del darrere. Des que van començar les transformacions, em vaig mudar a la planta baixa d'un edifici, així ningú em veu entrar ni sortir, ni com a home ni com a bèstia.
Sota un til·ler amb la terra estovada per les meves urpes és on millor dormo. Em deixo caure cansat, enduent-se l'aire de la nit el tuf que desprenc i que, dispersat, no alerta ningú.
L'escriptor va deixar el llapis sobre els folis en què havia escrit un text anomenat Memòries dels canvis, títol que havia rumiat durant la nit passada. Freqüentment tenia aquesta història al cap, no sabia d'on li venia la inspiració, però d'alguna manera l'obsessionava. Es va ajeure al llit per rellegir el relat assenyalant algunes paraules errades.
Va sentir una angoixa estranya al ventre i estava inquiet sense cap motiu. El rostre, a poc a poc, li va canviar de la satisfacció al pànic i la perplexitat en veure que del dit li sortia una urpa, alhora que grapats de cabells cobrien el coixí.

# data[].attributes.attachment_link.title
SET (Finalista al III Premi Literari de Relats de Terror PRATDIP LLEGENDARI 2017)

# data[].attributes.attachment_link.description
No, no m'ho provoca la lluna plena, sóc una altra mena de bèstia. Tampoc dec ser un vampir, ja que no m'atrau la sang per ella mateixa, no la necessito per viure, només és una excusa per matar.

# data[].attributes.body
LECTURAS Y PROYECTOS

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El doctor Osvald treballava, des de feia anys, a torns de vint-i-quatre o trenta-sis hores a les urgències de l'hospital d'Haverhill, a l'estat de Massachusetts. Aquella era una nit moguda. Una estona de calma es va veure trencada pel cop violent de les portes que es van obrir de bat a bat en entrar una llitera amb una dona jove, amb el cap i una cama immobilitzats. Damunt d'ella una infermera li feia un massatge cardíac per intentar mantenir-la en vida. Un cop dins d'un box, la responsabilitat passava a l'equip del doctor Osvald.
La infermera va informar:
-Dona, al voltant dels vint-i-sis anys, sembla que té bona forma física, víctima d'un accident de trànsit, fractura oberta a la cama esquerra i ferides a l'abdomen i a la part dreta del cap, dolor intens al clatell, pèrdua abundant de sang, inconscient, hipotensa i ritme cardíac accelerat. Li hem donat morfina per al dolor i atropina per al cor. Pupil·les no reactives. Test de Glasgow, set.
-D'acord -diu el doctor Osvald-, ja m'encarrego jo. Radiografia del cap, abdomen i cama esquerra. Anàlisi general, amb tòxics inclosos. Connecteu-la per veure la saturació d'oxigen, la pressió i el ritme cardíac. Anem primer a aturar l'hemorràgia de l'abdomen.
Tot l'equip es posa en moviment, saben perfectament què cal fer en cada moment, però la situació és crítica i el futur de la noia molt compromès. Un munt de tubs, agulles i sondes es reparteixen per damunt del cos de la noia, al mateix temps que unes tisores li tallen la roba deixant-la només en calces davant de tot l'equip.
Un jove metge adjunt d'urgències, a qui anomenen Gus, col·labora en totes les operacions i ordres que va donant el seu cap. Al cap de pocs segons es produeix l'aturada cardíaca, una infermera posa el gel conductor sobre el pit de la noia, pales elèctriques:
-Càrrega! Tres, dos, un i fora!
La noia s'arqueja, cap reacció. Es repeteix la mateixa acció diverses vegades, però la noia no respon.
-Hora de la mort... a les dues vint-i-quatre de la nit. Cobriu-la.
"Quin desastre de nit, primer un home amb insuficiència respiratòria, que no l'hem pogut recuperar, i ara aquesta noia. Si seguim així, batrem el rècord de morts en una sola nit" anava pensant el doctor Osvald mentre es dirigia a l'habitació de descans per intentar dormir, ni que fos mitja hora.
En un breu espai de temps en què els boxs es mantenien en certa calma, el Gus va tornar on encara era la noia morta, esperant ser traslladada a la sala de cadàvers on la prepararien per si localitzaven la família. En arribar a la sofisticada llitera es va ajupir per poder manipular uns minúsculs aparells que ell mateix havia col·locat amb anterioritat en els flexos i les cames del llit. Va bolcar les dades de cada xip al seu rellotge d'última generació i en uns segons ja era fora, la feina estava feta.
El Gus va estudiar medicina i va acceptar treballar a urgències només per un motiu, era el lloc on els pacients entraven i morien més ràpidament. Diferent de les especialitats d'oncologia o geriatria, que podien tardar mesos o anys en morir. A més a més, a urgències tenia una variabilitat increïble de pacients: infants, adults, vells, prims, obesos, malalts crònics, malalts ocasionals... L'entorn mèdic ideal per a demostrar la seva teoria i, qui sap, potser aconseguir finalment fusionar la ciència i la religió. Ser creador del que ell anomenava Espiritualitat científica. Ser convidat pel papa de torn a Roma. El premi Nobel el veia possible, però ja el tenia molta gent, tampoc el feia patir. El que seria segur és que viuria com un rei la resta de la seva vida, perquè per fer públic el resultat del que havia descobert demanaria milions d'euros, de dòlars... I, a més a més, per cada entrevista o reportatge cobraria més milers d'euros. Seria com un Bill Clinton o com una Àngela Merckel, viatjant d'una punta a l'altra del món i donant conferències a les universitats més reconegudes. Només li calia viure una mica més entre tots aquells mediocres que patien, per si a algú se li descobria una malaltia terminal, moria d'una sobredosi o calia tallar-li una cama infectada de gangrena per una diabetis que arrossegava tota la vida.
La teoria que volia demostrar el Gus era la coneguda com la dels vint-i-un grams, el pes de l'ànima segons ell i segons el doctor Duncan MacDougall, metge també de l'hospital d'Haverhill, una ciutat allunyada de tot, a la frontera amb New Hampshire. L'any 1907 aquest doctor va convèncer sis malalts terminals perquè morissin damunt d'una taula amb una bàscula de precisió capaç de notar diferències de grams en el pes d'una persona. Ell va observar que, de mitjana, en el moment de la mort el cos perdia aquests misteriosos vint-i-un grams de pes. Per a ell no hi havia dubte, era el pes de l'ànima. Aquesta pèrdua de pes, tot i haver-ho pogut comprovar només en sis pacients, sempre era més o menys la mateixa, l'única diferència era que en alguns es produïa en el moment d'expirar i altres al cap d'una estona. També es donava el cas que la pèrdua podia ser de cop o gradualment fins a arribar a l'espiritual xifra.
Però el doctor Duncan McDougall va anar més enllà i per estar segur que era l'ànima, que dotada d'alguna matèria abandonava el cos, havia de demostrar que en altres éssers, mancats d'ànima, no es donava aquesta pèrdua de pes. A qui podia haver estat un rellevant metge només se li va ocórrer sacrificar amb verí quinze gossos, pesar-los en l'agonia i en la mort i observar que realment no hi havia pèrdua de pes. Els gossos no tenien ànima, o més ben dit els humans eren els únics éssers vius dotats d'aquest be diví.
Sí, va tenir opositors a la seva teoria tot i que ell va publicar el seu experiment en revistes científiques prestigioses com la Journal of the American Society for Psychical Research, o a l'American Medicine, però l'astut Clarke Augusto P., a qui Gus odiava a mort, publicava articles en el New York Times criticant i refutant la teoria basant-se en dos pilars: la poca quantitat d'individus mesurats en l'experiment, que l'invalidava ja d'entrada; i que es podia justificar la més o menys pèrdua de pes en el moment de la mort perquè els pulmons deixen de refredar la sang i es produeix un petit augment de la temperatura del cos que es fa evident amb la sudoració, i quan aquesta s'evapora es produeix la pèrdua de pes. Justificava al mateix temps que els gossos no tenen glàndules sudorípares i per tant no es pot produir aquest fenomen.
El Gus havia instal·lat uns petits sensors en els llits dels boxs d'urgències. Els temps havien canviat i evidentment la tècnica informàtica donava unes possibilitats increïbles, transferia tota la seqüència de pesos d'ençà que entrava el subjecte fins que moria o era traslladat. Ell ho podia fer, no a sis pacients, a seixanta o a sis-cents si li convenia, mai ningú el descobriria fins al moment de fer públics els seus resultats. Ja portava molts registres, a més a més, com ell pensava, no tenia registres només d'homes d'avançada d'edat sinó també de dones, infants, tots de diferents pesos, i el curiós era que sempre el pes que es perdia era de vint-i-un grams. Fossis com fossis, l'ànima sempre tenia el mateix pes; l'ésser humà era dotat en el naixement d'una ànima que es mantenia invariable al llarg de tota la seva vida, ni creixia ni es feia més petita, sempre constant. Hi havia, de tant en tant, un pacient en què no disminuïa el pes, però ja se sap que en els experiments científics sempre sorgeix alguna pregunta nova o, en tot cas, les mesures no eren correctes a causa de l'agitació del pacient sobre la llitera en el moment de la mort. A vegades també alguna infermera retirava ràpidament gases, tubs, roba, fent impossible que la mesura fos la correcta.
Aquesta part de l'experiment ja el tenia força avançat amb uns cent cinquanta individus mesurats, suficients per a una bona publicació, però li quedava demostrar la segona part de la teoria. Havia ja sacrificat al garatge de la seva casa adossada uns quinze gossos, però volia arribar a tenir més subjectes per a la mostra. Els anomenava així perquè només eren allò per a ell, subjectes que formaven part del seu experiment. Prou orgullosos haurien de sentir-se de participar-hi i passar a la posteritat gràcies a un personatge com ell, de la mateixa manera que ho van fer Aristòtil, Newton, el matrimoni Curie o inclús Einstein.
Tenia dos dies festius, ben merescuts, després dels torns eterns d'hores inacabables, tancat en el soterrani d'urgències sense veure ni el sol. Era l'ocasió ideal per anar a un barri de pijos a segrestar una cinquantena de gossos mentre els seus amos els deixaven passejar sols per la gespa de les voreres, i després a un suburbi on trobaria els gats adients per afegir-los a les mesures i innovar en l'experiment. Si els gats tampoc tenien pèrdua de pes en morir, la segona part de l'experiment quedaria més que demostrada i se sabria que l'ànima seria exclusivament atorgada als homes, en exclusiva, per Déu.
Van ser dos dies frenètics, perquè l'agonia dels gats va ser molt més llarga del que es pensava. Però estava eufòric perquè en tots els casos el pes dels subjectes no humans en el moment de la mort no havia variat ni un mil·ligram. Demostrada la teoria ja es veia a Roma amb l'actual papa Francesc saludant a la plaça del Vaticà. Va dormir unes hores profundament, abans de retornar a urgències, gràcies a uns comprimits sedants, ja que amb l'eufòria que sentia hagués estat impossible sense aquesta ajuda.
Nou torn de vint-i-quatre hores a urgències, polir quatre detalls a l'article i repartir-lo a diferents diaris. Aquests serien més ràpids en editar que les revistes científiques, les quals tardarien mesos en publicar alguna cosa i ell tenia pressa per donar a conèixer al món el seu descobriment.
Una crisi al·lèrgica als fruits secs, diversos talls i fractures, algun hipocondríac pensant que es moria, res interessant, de moment, aquella nit. De sobte, quan ja feia divuit hores del torn i estava descansant una mica en l'habitació, va sentir que les portes s'obrien violentament i com les rodes d'una llitera d'ambulància feien aquell soroll agut tan incòmode quan estan poc engreixades. Es va llevar abans que l'avisessin i va sortir al passadís. Al fons va veure com un grup de gent entrava dins d'un box i el doctor Osvald el cridava perquè hi anés ràpidament.
Era la víctima d'una agressió, un sensesostre d'edat molt avançada a qui uns joves li havien calat foc ruixant-lo primer amb gasolina. L'avís havia arribat tard i tenia el cos gairebé tot cremat amb ferides de segon i tercer grau, la supervivència era gairebé impossible, aviat se li inflamaria la laringe, la tràquea i els pulmons i moriria ofegat. Si no tenia aquesta sort, l'esperava una llarga i dolorosa agonia en una unitat de cremats fins que una sèpsia acabés amb ell.
Però la sort es va girar tot d'una i l'home va començar a fer convulsions, arquejant-se, no hi havia manera de mantenir-lo quiet, amb el dolor que hauria de sentir en refregar les cremades amb la superfície de la llitera. El Gus va desviar un moment l'atenció del malalt per assegurar-se que els dispositius de mesura estaven ben situats, Déu li havia regalat un subjecte més.
Al doctor Osvald aquell moviment del Gus li va semblar estrany, però en aquell moment no tenia temps de mirar res més que al pobre cremat al qual se li estaven desestabilitzant tots els òrgans del cos.
-Morfina, més morfina! -cridava el doctor Osvald-. Hem d'aconseguir tranquil·litzar-lo, després el sedarem. Prepareu per intubar-lo, no aguantarà massa sense respiració assistida, sèrum! Poseu-li sèrum a raig, l'hem d'hidratar com sigui i que algú es posi en contacte amb l'hospital de cremats, que enviem un home així com l'hàgim estabilitzat.
Aturada cardíaca.
-Sortiu tots, gel conductor als pectorals. Tres, dos, un, fora! Res. Tornem-hi. Res. Tornem-hi. Res. Tornem-hi... Res. Deixem-ho? Què dieu? Sí? Doncs hora de la mort l'una i dotze de la nit. Espero que agafin als que han fet això. Comunica-ho a la policia, si us plau. Jo m'estiraré una estona a veure si abans de sortir a les sis del matí puc dormir una estona.
L'Osvald va mentir. Volia que tothom cregués que dormia perquè així que el Gus va sortir del box per rentar-se -era molt escrupolós-, va poder mirar sota el llit i va localitzar els estranys dispositius. Se li va ocórrer mirar en l'ordinador del Gus per si hi trobava alguna cosa sobre aquells dispositius tan estranys i què feia amb ells. Ja feia temps que l'observava amb especial atenció, no sabia dir què però era estrany.
L'adjunt, que no el va sentir perquè estava traient-se del damunt trossos de pell del sensesostre, només pensava a sortir, que no hi hagués ningú al box i poder descarregar les dades.
Va obrir l'ordinador i per sort no hi havia cap contrasenya per accedir-hi, a l'escriptori es veien diverses carpetes; de música, de papers administratius, de fotografies, algun programa descarregat que no tenia idea perquè servia i, en l'extrem superior dret, una icona d'una carpeta, que era un microscopi, anomenada Recerca. Va prémer a sobre del dibuix amb el punter i es va obrir una finestra amb dues carpetes més, anomenades Subjectes humans i Subjectes no humans. Va obrir la dels humans i altre cop diverses carpetes anomenades amb el que va reconèixer com a noms de pacients d'urgències, al final de la llista, un arxiu Excel amb el nom de Resum.
No podia entretenir-se gaire més, el Gus podia tornar en qualsevol moment. Va obrir l'arxiu i li va costar uns segons entendre què estava veient, unes columnes amb números identificades com pesos anteriors i posteriors a la mort dels pacients, moltes fileres avall una xifra ressaltada amb vermell mostrava un "21,3 g".
El va tancar i va veure que hi havia un arxiu de Word anomenat... No podia ser veritat el títol que estava llegint, suant pels nervis i pel que estava descobrint va dir, per a si mateix en veu baixa i remarcant les síl·labes:
-Comprovació experiment Doctor Duncan MacDougall.
Tenia l'aspecte d'un article científic, en els autors hi figurava ell sòl, el resum... Ja no podia seguir llegint. Sabia perfectament a què es referia, qualsevol estudiant de medicina coneixia la història del metge macabre embogit en el seu deliri, això t'ho ensenyaven el primer dia de classe d'honestedat. Aleshores va tancar les carpetes fins a arribar a la de Subjectes no humans. Es va sentir la porta de la sala d'esterilització i neteja i la veu del Gus que deia alguna cosa. Va restar quiet uns segons, paralitzat per tot plegat fins que va sentir la veu d'una infermera que demanava al Gus que anés a signar uns papers, unes medicacions i a recollir els informes que, sí o sí, havia de lliurar-li complets avui mateix abans d'acabar el torn.
Això li donaria una mica més de temps, la carpeta oberta mostrava diversos arxius i també un Excel de resum al final. En obrir-lo va veure que tenia la mateixa estructura que l'anterior, però el nom dels pacients estava substituït per "Gos 1" o "Gat 4" i la raça de l'animal. Al final la mateixa casella ressaltada en vermell amb la xifra "0,7 g".
El cap li bullia i es preguntava si el Gus s'havia aprofitat de la mort de més de cent pacients a urgències i havia sacrificat gossos i gats per demostrar com a certa la teoria del pes de l'ànima. Era boig o què?
Va tancar l'ordinador i el va desar convençut d'agafar a l'adjunt pel coll i ofegar-lo fins que li digués què volia dir tot allò. En sortir de l'habitació va recórrer el passadís fins que, en passar per davant del box, va veure el Gus ajupit sota la llitera. Amb un cop de porta violent va entrar-hi sorprenent el noi descarregant les mesures del pes del sensesostre.
-Què hi fas aquí? Què són aquests aparells? He vist tot el que tens a l'ordinador i digue'm que no és veritat, o tindràs prou anys a la presó per pesar i repesar gent. Animal!
El Gus en veure's descobert va aixecar-se lentament.
-No és tan senzill com es pensa doctor Osvald -va dir amb veu dolça.
-Ah, no? Doncs explica-m'ho perquè el meu cervell de mosquit ho entengui!
-Doctor Osvald -va dir afectuosament, convençut que li explicava un fet meravellós-, no he fet res de dolent, només una recerca per demostrar definitivament l'existència de l'ànima, i per tant de Déu, de manera clara i irrefutable. Jo no he fet mal a ningú, aquests pacients anaven a morir igualment. I què són uns quants gossos i gats sacrificats? Ja ho ha vist, aquests no tenen ànima i en moren a milers cada dia per tot el món.
"Vostè pot participar del descobriment més gran de la història, direm al món des del balcó del Vaticà que estem dotats d'ànima i que és un fet provat científicament. Per primera vegada ciència i espiritualitat caminant juntes, ja per sempre seran una mateixa cosa. No ho veu? El papa Francesc i el papa Benet XVI amb nosaltres dos davant d'una plaça plena de gent i amb les càmeres de televisió de tot el món sobre nostre. Doctor Osvald, ajudi'm! I potser serem els primers homes a ser declarats sants en vida!

-Doctor Gustau, quedis quiet aquí i no toqui res, trucaré a la policia i ho aclarirem tot. Segui tranquil mentre faig la trucada -va dir-li amb un to empàtic un cop s'havia adonat que aquell noi estava boig de veritat.
El doctor Osvald es va acostar al telèfon de dins la sala per trucar a seguretat, i en acostar-se a la llitera per poder agafar l'aparell, el Gus, que ja havia detectat que no l'havia convençut, en un joc ràpid de mans va agafar un bisturí que li va clavar al coll diverses vegades. Malferit, però encara amb força, va donar-li un cop de puny que va fer caure el Gus sobre el cos de l'home cremat. Àgil, el doctor Osvald va baixar les pesades llums i amb un cop ben fort li va esclafar el cap. Pocs segons després queia sense sentit sobre la llitera. Tots dos ferits de mort van traspassar amb uns pocs minuts de diferència.
L'escena era grotesca: el sensesostre mort damunt de la llitera i els dos doctors creuats damunt seu, també sense vida. No ho va entendre ningú. Els únics que van reaccionar en aquell moment van ser els dispositius que registraven el pes, una pèrdua de només vint-i-u coma vuit grams. Podia ser que un dels dos no tingués ànima? O potser és que una ànima dolenta, si n'hi ha, no pesa res.

# data[].attributes.attachment_link.description
El doctor Osvald treballava, des de feia anys, a torns de vint-i-quatre o trenta-sis hores a les urgències de l'hospital d'Haverhill, a l'estat de Massachusetts. Aquella era una nit moguda. Una estona de calma es va veure trencada pel cop violent de les portes que es van obrir de bat a bat en entrar una llitera amb una dona jove, amb el cap i una cama immobilitzats.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La dècada dels anys vuitanta del segle passat va ser com si la societat es despertés d'una llarga hibernació. Malgrat que aquest efecte havia de ser positiu des de tots els àmbits, el despertar va anar acompanyat de certa coixesa en el vessant polític i social.
No cal buscar en el barri més degradat de la ciutat menys industrialitzada. No cal mirar aquell carrer on la prostitució i les drogues eren tant o més comuns que les taronges en una fruiteria. La misèria habitava també en qualsevol pis d'un barri de classe mitjana d'una Barcelona que agafava aire per sobreviure.
-Mira't! Mira't! -cridava la mare d'una nena espantada.
-Mama... -sanglotava la nena.
-És que cada cop que vas al parc has de tornar tota empolsada! Estic farta de rentar-te la roba -deia la mare, fora de si, mentre li clavava més d'una clatellada a la seva filla-. Un dia et faré mal de veritat, i serà culpa teva!
La nena esclatava a plorar i procurava refugiar-se en un racó, entre el lavabo i la banyera, dels cops que sabia que aviat es tornarien en coces. Ja sabia que havia d'aguantar una estona fins que a la mare li passés aquell atac de violència, el qual, per desgràcia, no era el primer ni seria l'últim. Així era i, al cap d'una estona, la mare marxava cridant:
-Mira't! Mira't!
Ella esperava una estona en sortir del racó i anar a la seva habitació. Al cap d'una estona, si tot seguia en calma, aniria de nou al bany, posaria la roba al cubell de la roba bruta, es dutxaria i tornaria a l'habitació a posar-se el pijama. Calia esperar que la mare la cridés per sopar, com si tot aquell desgavell i aquella pallissa no hagués passat mai. No entenia com la mare no veia les contusions i els talls que li havia provocat. A l'escola ja havia dit tantes vegades que havia caigut o entrebancat, que ja tenia el renom de "la pupes".
Tal com la nena creia, aquesta situació la va haver de reviure en moltes més ocasions, incloses les de l'adolescència i la joventut. Totes aquelles pallisses rebudes durant tants anys la van fer tornar una noia introvertida i espantadissa, però amb un ànim de venjança que cada dia era més gran.

...........

Els anys van passar per a les dues, els vuitanta quedaven lluny i en l'actualitat la nena era una dona entrant a la maduresa i la mare, una malalta terminal que marxava d'aquest món una mica abans del que era d'esperar.
-Mama, necessites alguna cosa? -deia la dona a la seva mare, que agonitzava en un llit de l'hospital.
-Filla...
-Digue'm, mare, què vols?
-Filla, filla... sempre has estat un desastre. Fins i tot ara que em moro. Sospito que em queda poca estona en aquest món. Les cames i les mans ja les tinc gelades, no tinc forces i sento com la vida se me'n va ràpidament. Tu t'has vist? Mira't! Ni un dia així pots anar neta i arreglada. Què dec haver fet malament en aquest món per rebre aquest càstig? Qui et cuidarà ara? Segur que emmalaltiràs aviat i moriràs poc després. No estarem separades massa temps. Mira't! Mira't! Quina pena em fas. Avui hauries de ser tu l'afligida. No puc ni morir tranquil·la. Aquí estic, sense forces per portar-te davant el mirall i que vegis el que jo veig. Mira't! Mira't! Quina maledicció de filla em va enviar Déu, qualsevol és millor que tu. Que no et mires mai al mirall? Que no veus quan vas neta o bruta? És que no sé ni com has pogut estudiar per ser advocada i treballar en una empresa amb més gent? Ets un desastre de filla. Mira't! Mi...
La filla, amb la mirada enfocant a terra i suportant la que havia de ser l'última esbroncada, va aixecar la vista veient que la seva mare ja no respirava.
La va tocar al pit lleugerament per notar si encara li bategava el cor, provocant que de la boca sortís un últim:
-...ra't!
La noia va organitzar la cerimònia, l'enterrament, la llosa amb el nom de la seva mare, tot amb una correcció increïble, malgrat haver sigut una filla maltractada fins a l'últim moment.
De peu davant del nínxol va tancar una gran part de la història de la seva vida i va renéixer una dona nova. Es va prometre... Es va jurar que no tornaria mai més a veure-la ni a recordar-la. Per fi se sentia lliure, finalment podria viure sense pallisses ni humiliacions.
En pocs dies el cervell, el seny o el trellat se li van capgirar, fins i tot la mirada. Va acomiadar-se de la feina, ja que el pla que se li havia acudit no li permetria complir bé amb ambdues coses.
Va fer les reformes necessàries al pis. Tot ho va fer ella mateixa, ningú haguera entès per què volia una càmera tota recoberta de miralls, miressis on miressis no hi havia escapatòria. Els espills sempre et tornaven la teva imatge repetida mil vegades en totes les direccions. Una habitació hermètica, on l'única connexió amb l'exterior era una petita finestra invisible des de dins, però visible des de fora, des d'on es podia veure el que passava en l'interior d'aquella estranya gàbia.
Tot a punt, el procés seria llarg i ara, de moment, no sabia quan en tindria prou, quan se sentiria saciada, quan estaria venjada.
Va fer-se voluntària d'una associació que tenia cura de la gent gran, així tenia un ventall ampli de subjectes i ningú podia sospitar res.
La primera la va tenir clara de seguida, una dona al voltant dels vuitanta anys, amargada de ser viva i que només es queixava de tot. La va dur a casa i, no sense esforç, la va tancar en l'habitació emmirallada. L'últim que va sentir aquella dona d'aquest món va ser un incomprensible:
-Mira't!
Les hores i els dies van passar, sense aigua, sense menjar, sense res, només amb la seva imatge degradant-se. Ja cridava demanant ajuda, però la càmera, ben aïllada, no deixava que sortís cap crit. El cos va anar debilitant-se, la ment va embogir. Com podia comprendre el que li estava passant?
Finalment, passats uns set dies d'agonia, la mort li va sobrevenir.
-Mira't! Mira't quina fila que fas! -deia l'assassina a la seva víctima, agafant el rol de la seva mare.
Podia tancar a l'habitació nenes, joves, dones... però la víctima no havia de ser gent com ella, havien de ser dones grans com la seva mare, que encara en el llit de mort la turmentava.
De la seva experiència en el despatx d'advocats penalistes havia après mil i una maneres de deslliurar-se d'un cos sense ser descoberta. Així ho va fer, i cap problema. Una neteja a fons a la càmera i preparada per una nova víctima. Ella creia que li treia ràbia a tot el que havia sofert, però en realitat l'efecte era el contrari i aquells assassinats, aquells deixar morir les dones grans s'havien tornat una droga, i cada una que passava per l'habitació feia més gran el desig de buscar-ne una altra.
Una de més jove, devia tenir uns setanta-dos anys, amb el caràcter agre com la seva mare, es va convertir en un mal de cap. Tenia el cos més fort i es veu que el seny també. Cridava i cridava sense parar, quedava esgotada i, havent dormit unes hores, començava de nou a cridar. La cridava a ella, li deia de tot, a vegades coincidia que posava la cara a la finestra, semblava que la veiés, la cara d'odi era terrible, no tenia cara de sofriment, ni de por, ni de pena com les altres. La cara era plena d'odi. Finalment gairebé deu dies després, la set, la gana i l'odi van fer efecte en el seu cos i, en lloc de sofrir una llarga agonia, va morir tot d'una. La mirada de rebuig, de fàstic, no li va marxar i per poder desfer-se del cos va haver de cobrir-li la cara. Li portava massa records aquella expressió.
Durant aquells mesos la policia començava a estar alerta de les desaparicions de dones grans. Si bé no tenien família o se n'havien desentès, les trobaven a faltar als casals o l'associació d'ajuda a la gent gran. El que era estrany era que desapareixen per art de màgia, no es trobava el cos, no es trobava cap rastre.
Després de l'última víctima va decidir que havia de triar millor, era molt pesat esperar tants dies que morís i a més a més volia que patissin, que tinguessin por, que aquell "Mira't!", que era l'últim que sentien, els donés voltes pel cap, els donés cops com un batall a una campana.
L'àvia triada semblava bona dona, afectuosa, tampoc era ben bé la que volia, però la bogeria era tan forta que va decidir que fos ella precipitadament. La dona cada cop arriscava més. La maldat transmesa per la seva mare havia de fer-li fer un pas en fals en un moment o altre. L'àvia triada tenia un nét mosso d'esquadra i això va ser fatal per a ella.
El mosso, repassant dades sobre totes les dones desaparegudes, va arribar a la conclusió que, a part de ser usuàries de l'associació d'ajuda a la gent gran, sempre coincidia que la voluntària era la mateixa dona. Bé, podia ser una casualitat, ja que una persona sola atenia diferents ancians, però valia la pena seguir aquesta pista, de fet no n'havia trobat cap altra.
L'àvia ja era a l'habitació emmirallada. Ho va entendre ben aviat, aquella habitació estava feta perquè pogués veure com es moria a poc a poc, era una càmera de tortura cruel. Sabia que a fora hi havia algú que l'observava, però no va saber com era de terrible fins que va sentir aquell:
-Mira't!

El nét, posant-se en contacte amb l'associació, va obtenir aviat el nom i l'adreça de la voluntària, de la qual tothom només deia bones paraules. Amb una ordre de registre aconseguida en temps rècord, gràcies a un company nomenat jutge recentment, es va dirigir cap a la casa de la noia. Un altre mosso de la comissaria es quedaria al portal atent pel que podia passar.
El timbre va sonar ensordidor i desgavellat. Es va obrir la porta i davant seu hi havia una dona d'uns quaranta i tants anys vestida precisament amb roba de l'època en què ella devia nàixer.
-Porto una ordre de registre, senyora. Puc passar?
-Endavant, però no ho entenc. Una ordre de registre? Per quin motiu? Deixi-me-la veure, sóc advocada.
-Aquí està.
La dona va llegir la circular posant-se visiblement nerviosa.
-Una assassina en sèrie... Què hi busca aquí?
-El millor per a tots dos serà que no hi trobi res. Té alguna cosa a dir-me?
Ella lentament va anar donant la volta fins que va quedar d'esquena a la porta de sortida. Ell, seguint el moviment circular, va quedar dins el pis. El temps semblava aturat, les ninetes de tots dos no es movien ni un mil·límetre fins a l'instant en què la dona va començar a córrer escales avall. De fet, sense destí, però el cor li deia que havia de fugir.
El mosso no va anar darrere d'ella, bé sabia que, en cas de dubte, primer calia salvar la víctima i després anar pel culpable.
Amb cura, per si hi havia més gent al pis, el va anar recorrent fins a sortir a una àmplia galeria on hi havia una mena de caixa enorme, gairebé una habitació amb les parets recobertes de peces d'aïllant unides les unes amb les altres amb cinta industrial adhesiva, tot fet d'un mode barruer. Destacava en un costat una finestreta sense recobrir des de la que va suposar que observava les víctimes. Però, "Què els feia?" es preguntava el noi. Seguint amb tota la cura possible va mirar per l'obertura i va quedar esglaiat. La seva àvia estava allà tancada, en un lloc on es reflectia la seva imatge en totes direccions.
Va buscar les unions dels panells dels miralls i amb cura de no trencar-ne cap i ferir l'anciana. Aviat va tenir-ho enllestit. La cara de l'àvia en veure el seu nét rescatant-la valia tots els esforços del món. La dona explicava una mica atordida com la voluntària la va fer passar un moment per la casa amb l'excusa d'haver oblidat el moneder, un cop allà la va empènyer dins l'habitació de miralls i l'últim que va sentir era com cridava: "Mira't! Mira't!".
La segrestadora baixava les escales de dues en dues. Havia de fugir, ja que l'havien descobert i, sense tenir la sensació de ser culpable de res, el cor li deia que havia fet alguna cosa malament, a part de venjar-se de la seva mare. Tot era contradictori.
Al portal el company ja estava avisat i tan aviat com va aparèixer la va agafar, la va llençar a terra i la va immobilitzar.
Al cap de poca estona l'ascensor va arribar a la planta baixa, d'ell van sortir l'àvia i el nét caminant lentament. Quan eren a l'altura de la noia emmanillada es va aturar, va mirar-se la dona estesa i no va poder estar de dir-li:
-Eres una bona voluntària, una bona noia, però ara... Mira't!

# data[].attributes.attachment_link.description
La dècada dels anys vuitanta del segle passat va ser com si la societat es despertés d'una llarga hibernació. Malgrat que aquest efecte havia de ser positiu des de tots els àmbits, el despertar va anar acompanyat de certa coixesa en el vessant polític i social.