# data[].attributes.headline
Юань Шикай (*袁世凱, 16 вересня 1859 — 6 червня 1916) — китайський військовик часів занепаду династії Цін, президент Китайської республіки у 1912–1916 роках, 82 дні був імператором (з 31 грудня 1915 по 22 березня 1916 року)

# data[].attributes.subject
Юань Шикай (*袁世凱, 16 вересня 1859 — 6 червня 1916) — китайський військовик часів занепаду династії Цін, президент Китайської республіки у 1912–1916 роках, 82 дні був імператором (з 31 грудня 1915 по 22 березня 1916 року)

# data[].attributes.body
Початок кар'єри

Походив з родини спадкових військових Юань. народився у с. Чжанін, поблизу м. Сянчен у провінції Хенань. Його батько Юань Баочжі брав участь у придушенні повстаннь тайпінів та Н'єн. Юань Шикай отримав класичну конфуціанську освіту. У 1876 році склав провінційний іспит. Проте спроби у 1878 та 1879 роках скласти імператорський іспит виявилися невдалими. Тому він вирішив розпочати військову кар'єру. У 1881 році купив молодший офіцерський чин. Спочатку служив під орудою батька в Тенчжоу (провінція Шаньдун)

Посилення позицій

У 1901 році призначається генерал-губернатором провінції Чжилі. Водночас стає представником міністерства торгівлі у північному Китаї. На цій посаді успішно торгував залізничними концесіями, що дозволило накопичити значні статки.

У 1908 році перед своєю смертю імператор Гуансюй віддав наказ стратити Юань Шикая, але той, полишивши усі посади, зумів зберегти своє життя. За урядування регента Цзайфена при малолітньому імператорові Пуї Юань Шикай знаходився у провінціях у засланні у провінції Хенань. Разом з тим не втрачав контактів зі своїми прихильниками.

З початком у 1911 році Сінхайської революції династія Цін опинилася у складному становищі. Тому Юань Шикая було повернуто до Пекіна й призначено першим міністром імперії. Спочатку він виступав за проведення реформ у напрямку реформ Мейдзі в Японській імперії та перетворення Китаю у конституційну монархію. Втім з посиленням позицій республіканців на чолі із Сунь Ятсеном Юань Шикай змінив погляди. Він вирішив за спиною імператора домовитися з Сунь Ятсеном. Останній, прагнучи припинити громадянську війну та уникнути іноземної інтервенції, у середині лютого 1912 року вдався до компромісу. Він відмовився від посади президента на користь Юань Шикая, а маньчжурська династія, у свою чергу, відмовилася від престолу, хоча за нею залишалися палаци, землі, майно.

Президентство
Новий президент відразу ж перевів уряд із революційного півдня до Пекіна, контрольованого його військами, у 1913 році жорстоко придушив селянські та робітничі виступи у кантоні і встановив режим особистої диктатури. Його підтримали й іноземні держави, надавши велику банківську позику. При цьому Тибет отримав майже повну незалежність, а Шикай уклав з Російською імперією угоду про передачу їй Зовнішньої Монголії.

Спроба відновлення монархії

Поступово Юань Шикай приступив до виконання свого плану щодо встановлення абсолютної влади та відновлення монархії.

28 листопада 1915 року палата Цаньчжен'юань (Дорадча палата), наділена президентом повноваженнями законодавчого органу, представила Юань Шикаю доповідь про результати голосування щодо вибору форми державного правління та кандидата на вищу адміністративну посаду в новій системі державного управління. У ході виборів Юань Шикай був одноголосно обраний імператором у зв'язку з встановленням монархічного ладу в Китаї. Юань Шикай прийняв ім'я імператор Хунсянь.

Першим декретом він заявив, що не може відмовитися від клятви, даної ним на вірність Республіки, а другим виявив готовність підкоритися волі народу при збереженні колишнього порядку управління країною. 30 листопада у палаці Юань Шикая відбувся прийом для вищих сановників, що принесли йому поздоровлення у зв'язку з прийняттям імператорського титулу.

У день Нового року в палаці Юань Шикая відбувся парадний прийом для вищих військових і цивільних чинів, представників маньчжурського імператорського роду і монгольських князів, іноземних радників та дипломатичного корпусу столиці в повному складі. Юань Шикай вийшов до гостей в мундирі фельдмаршала китайської армії. Присутні на новорічному прийомі китайці вітали його трьома поясними поклонами, а іноземці — нахилом голови. У останню годину старого року — 31 грудня 1915 (за старим стилем) Юань Шикай підписав указ про найменування наступного року девізом хун-сянь, що значило «велике улаштування». Втім швидко розгорнулася гостра політична боротьба між Юанєм і його супротивниками — республіканцями.

В цей же час у січні 1915 року Японська імперія висунула Республіці Китай ультиматум, так звану «21 вимогу», який торкався передача японцям Циндао, колишньої орендованої німцями території, розширення екстериторіальності, поліпшення умов для японського бізнесу. Юань Шикай був змушений погодитися, що майже повністю зруйнувало його авторитет в країні.

Не відчуваючи підтримки всередині країни 22 березня 1916 року юань Шикай зрікся імператорського титулу й відновив республіку. Його монархія тривала 82 дні.

Смерть

Після політичних невдач здоров'я Юань Шикая похитнулося. Водночас від страждав від уремії. За деякими відомостями, він помер від змішування методів і рецептури європейської та китайської медицини. Його лікували французькі та китайські лікарі, при цьому хворий за власним вибором виконував або ігнорував їхні вказівки, або, нарешті, ковтав відразу всі зілля. Помер Юань 6 червня 1916 року.

# data[].attributes.body
Сунь Ятсен 12 листопада 1866 — 12 березня 1925) — китайський лікар, революціонер та політичний діяч. Як найвизначнішого засновника Китайської Республіки, Сунь Ятсена часто називають «Батьком нації» , в чому сходяться як Китайська Народна Республіка так і Республіка Китай. Він відіграв важливу роль у поваленні династії Цін під час Синьхайської революції. Сунь Ятсен був першим тимчасовим президентом Республіки Китай, після її заснування у 1912 році, а згодом став одним із засновників та лідером партії Гоміньдан.Сунь Ятсен був об'єднуючою фігурою в постімперському Китаї і залишається унікальним серед китайських політиків 20 століття, оскільки є популярним в народі по обидві сторони Тайваньської протоки.

Хоча Сунь Ятсена вважають одним із найвизначніших лідерів сучасного Китаю, його політичне життя було постійною боротьбою, яка часто завершувалася вигнанням. Сунь Ятсен не дожив до часу коли його партії вдалося консолідувати свою владу над країною в ходіПівнічного походу. Головна спадщина Сунь Ятсена полягає в розробленій ним політичній філософії, відомій як три принципи народу:націоналізм, народовладдя, народний добробут

# data[].attributes.headline
Танака Ґіїті ( нар. 22 червня 1863, Хаґі — помер 29 вересня 1929, Токіо) — японський військовий і державний діяч, барон (1920), повний генерал (1921).

# data[].attributes.subject
Танака Ґіїті ( нар. 22 червня 1863, Хаґі — помер 29 вересня 1929, Токіо) — японський військовий і державний діяч, барон (1920), повний генерал (1921).

# data[].attributes.body
Був військовим аташе в Російській імперії. Під час Російсько-японської війни 1904—1905 рр. служив в штабі японської Маньчжурской армії, потім — у Генеральному штабі. У 1918–1921 рр. і в 1923–1924 рр. входив до уряду як військовий міністр. Був одним з організаторів японської інтервенції на радянському Далекому Сході у 1918–1922 рр. В 1925 р. очолив буржуазну партію Ріккен Сейюкай. У 1927 р. став прем'єр-міністром колоній. Зовнішня політика кабінету Танака характеризувалася посиленням японського втручання у внутрішні справи Республіки Китай (вторгнення до провінції Шаньдун у 1927-му і 1928 р.). Через провал експансіоністської політики в Республіці Китай, Танака 2 липня 1929 р. був звільнений з посади прем'єр-міністра.

# data[].attributes.headline
Реза Шах Пахлаві

# data[].attributes.subject
Реза Шах Пахлаві

# data[].attributes.body
34-й шахиншах Ірану з 15 грудня 1925 (тимчасовий глава держави 31 жовтня — 15 грудня 1925), перший з династії Пахлаві.
Народився 15 березня 1878 у селі Алашт шахрістану Савадкух остану (провінції) Мазендерану в мазандеранській родині.
Кар'єру почав як рядовий Перської козацької бригади та дослужився до генерала.В 1921р з боями здобув столицю Тегеран і був призначений Ахмад-Шахом військовим губернатором та головнокомандувачем, а через деякий час — військовим міністром.
1923 року Пахлаві був призначений прем'єр-міністром. 12 грудня 1925 р року Реза-хан був проголошений новим шахиншахом Ірану, а 15 грудня він склав присягу правителя, заснувавши таким чином династію Пахлаві.
Вніс внесок у модернізацію країни. 1935 року зажадав, щоб іноземні держави стали офіційно використовувати самоназву держави — Іран — замість старої назви Персія.
У 1941 році під час Другої світової війни спробував відмовити Велику Британію та СРСР у розміщенні їхніх військ на території Ірану, після чого був примушений військовою силою союзників до зречення 16 вересня 1941 року.
Його син Мохаммед Розі Пахлаві переніс останки батька до Ірану і спорудив йому розкішний мавзолей, однак після ісламської революції за розпорядженням аятоли мавзолей було зруйновано.

# data[].attributes.headline
Могандас Карамчанд «

# data[].attributes.body
Могандас Карамчанд «Махатма» Ганді — індійський політичний і громадський діяч, один з керівників та ідеологів руху за незалежність Індії від Великобританії. Могандас Ганді народився 2 жовтня 1869 в місті Порбандар (Індія) в сім’ї, яка належала до варни вайш’їв, тобто касти лихварів і торговців. Був шостою дитиною в сім’ї. Сім’я була досить забезпеченою, що дозволило Мохандасу отримати гарну освіту. За законами своєї релігії Ганді був заручений в 7 років зі своєю ровесницею Кастурбай з тієї ж касти, до якої належав він сам. У 13 років підлітків одружили. Ганді згодом стверджував, що не знаходить жодних моральних доводів для виправдання настільки ранніх шлюбів. У той же час він говорив, що такий союз подарував йому на все життя чудове єднання душ зі своєю дружиною, яка розділила всі випробування чоловіка. У 1888 році Ганді вирушив до Англії отримувати юридичну освіту. На той момент у нього вже був маленький син. Під час навчання Мохандас почав знайомитися зі священними книгами індуїзму, а також з іншими світовими релігіями. Отримавши вищу адвокатську ступінь в 1891 році, Ганді повернувся до Індії, але через свою чесність та відповідальності йому не вдалося високо піднятися кар’єрними сходами. У 1893 році він отримує ділову пропозицію і відправляється до Південної Африки. Саме в Південній Африці, яку контролювала Великобританія, Ганді вперше стикається з расизмом: його силою вигнали з вагону, де їхали білі, його зіштовхували з тротуарів, призначених знову ж для білих. Тоді Мохандас зрозумів, що таке ставлення тут було до всіх «кольорових». Ганді почав боротьбу по захисту прав індійців в Південній Африці, яку вів 21 рік, поки не добився успіху. У 1945 році Ганді повернувся до Індії і застав країну в безвихіді і зневірі. Ганді з послідовниками почав виступати на мітингах і закликати до боротьби проти англійського гніту. Але ця боротьба повинна була обмежуватися тільки ненасильницькими формами, будь-які прояви агресії Ганді засуджував. Особистим прикладом він довів співвітчизникам, що можна добитися вирішення будь-яких складних питань мирним шляхом. Махатма Ганді очолив національно-визвольний рух індійського народу за незалежність від Великобританії і зробив величезний вплив на міжнародні мирні руху. Ще в Південній Африці Ганді розробив тактику ненасильницької боротьби під назвою «Сатьяграха», яка грунтувалася на принципах мужності, правди і ненасильства. Ганді вірив, що спосіб досягнення політичних і громадських цілей набагато важливіше самого результату. Сатьяграха також пропагувала ненасильство і громадянську непокору як кращий спосіб вирішення будь-яких конфліктів. В результаті всіх цих дій Англія вперше почала переговори з індійським народом, а 15 серпня 1947 Індія все ж отримала незалежність. Життя «батька нації» обірвалася трагічно, коли 30 січня 1948 року під час вечірньої молитви він був застрелений індійським націоналістом і збройним борцем за свободу Індії Натхурамом Годзе.

# data[].attributes.headline
Могандас Карамчанд «Махатма» Ганді — індійський політичний і громадський діяч, один з керівників та ідеологів руху за незалежність Індії від Великобританії.

# data[].attributes.subject
Могандас Карамчанд «Махатма» Ганді — індійський політичний і громадський діяч, один з керівників та ідеологів руху за незалежність Індії від Великобританії.

# data[].attributes.body
Саме в Південній Африці, яку контролювала Великобританія, Ганді вперше стикається з расизмом: його силою вигнали з вагону, де їхали білі, його зіштовхували з тротуарів, призначених знову ж для білих. Тоді Мохандас зрозумів, що таке ставлення тут було до всіх «кольорових». Ганді почав боротьбу по захисту прав індійців в Південній Африці, яку вів 21 рік, поки не добився успіху. У 1945 році Ганді повернувся до Індії і застав країну в безвихіді і зневірі. Ганді з послідовниками почав виступати на мітингах і закликати до боротьби проти англійського гніту. Але ця боротьба повинна була обмежуватися тільки ненасильницькими формами, будь-які прояви агресії Ганді засуджував. Особистим прикладом він довів співвітчизникам, що можна добитися вирішення будь-яких складних питань мирним шляхом. Махатма Ганді очолив національно-визвольний рух індійського народу за незалежність від Великобританії і зробив величезний вплив на міжнародні мирні руху. Ще в Південній Африці Ганді розробив тактику ненасильницької боротьби під назвою «Сатьяграха», яка грунтувалася на принципах мужності, правди і ненасильства. Ганді вірив, що спосіб досягнення політичних і громадських цілей набагато важливіше самого результату. Сатьяграха також пропагувала ненасильство і громадянську непокору як кращий спосіб вирішення будь-яких конфліктів. В результаті всіх цих дій Англія вперше почала переговори з індійським народом, а 15 серпня 1947 Індія все ж отримала незалежність.

# data[].attributes.headline
Чан (Цзян) Кайші (Чжунчжэн)(1887—1975)— політичний, військовий і державний діяч Китаю. Закінчив військову академію в м. Токіо. Учасник Синьхайської революції 1911—1913 pp. Один з лі-дерів Гоміндану, з 1922 р. — начальник штабу гомінданівсь-кої армії', з 1928 р. — генералісимус.У 1924 році Сунь Ятсен прийняв рішення про організацію в Гуанчжоу на острові Хуанпу (на кантонському діалекті його назва вимовляється як «Вампу») академії Вампу — майбутньої кузні кадрів для національної революційної армії, що підкоряється керівництву партії Гоміньдан. Головою комітету з підготовки до створення цієї школи був призначений Цзян Чжунчжэн; у квітні він був призначений начальником військової школи Вампу і одночасно начальником генерального штабу. 16 червня відбулася урочиста церемонія відкриття. У липні Цзян Чжунчжэн став за сумісництвом начальником фортеці Чанчжоу.12 березня 1925 року в Пекіні у віці 59 років помер Сунь Ятсен. У серпні Чан Кай-ши отримав посаду командувача 1-ї національної революційної армії. У вересні він був призначений командувачем військами Східного походу, який здійснювався з метою об’єднання провінцій Гуандун і Гуансі. Таким чином Чан Кай-ши і став найсильнішою військовою фігурою в партії Гоміньдан. У листопаді в результаті ряду успішних військових операцій вся провінція Гуандун опинилася під владою Національного уряду. Президент Китайської республіки в 1928—1949 pp. Після перемоги комуністів у 1949 р. залишив континентальний Китай і очолив гомінда-нівський уряд Тайваню (офіційна назва «Китайська респуб-ліка»). Період його правління в Тайвані супроводжувався бурхливим економічним розвитком.

# data[].attributes.subject
Чан (Цзян) Кайші (Чжунчжэн)(1887—1975)— політичний, військовий і державний діяч Китаю. Закінчив військову академію в м. Токіо. Учасник Синьхайської революції 1911—1913 pp. Один з лі-дерів Гоміндану, з 1922 р. — начальник штабу гомінданівсь-кої армії', з 1928 р. — генералісимус.У 1924 році Сунь Ятсен прийняв рішення про організацію в Гуанчжоу на острові Хуанпу (на кантонському діалекті його назва вимовляється як «Вампу») академії Вампу — майбутньої кузні кадрів для національної революційної армії, що підкоряється керівництву партії Гоміньдан. Головою комітету з підготовки до створення цієї школи був призначений Цзян Чжунчжэн; у квітні він був призначений начальником військової школи Вампу і одночасно начальником генерального штабу. 16 червня відбулася урочиста церемонія відкриття. У липні Цзян Чжунчжэн став за сумісництвом начальником фортеці Чанчжоу.12 березня 1925 року в Пекіні у віці 59 років помер Сунь Ятсен. У серпні Чан Кай-ши отримав посаду командувача 1-ї національної революційної армії. У вересні він був призначений командувачем військами Східного походу, який здійснювався з метою об’єднання провінцій Гуандун і Гуансі. Таким чином Чан Кай-ши і став найсильнішою військовою фігурою в партії Гоміньдан. У листопаді в результаті ряду успішних військових операцій вся провінція Гуандун опинилася під владою Національного уряду. Президент Китайської республіки в 1928—1949 pp. Після перемоги комуністів у 1949 р. залишив континентальний Китай і очолив гомінда-нівський уряд Тайваню (офіційна назва «Китайська респуб-ліка»). Період його правління в Тайвані супроводжувався бурхливим економічним розвитком.

# data[].attributes.headline
Мустафа  Кемаль Ататюрк( 19 травня 1881 — 10 листопада 1938) — видатний державний і політичний діяч Туреччини, турецький генерал; перший президент Туреччини; лідер Турецької війни за незалежність проти поділу колишньої Османської імперії після 1-ї Світової війни.Очоливши після поразки (жовтень 1918 року) Османської імперії в Першій світовій війні національно-революційний рух і «війну за незалежність» в Анатолії, домігся ліквідації уряду султана і окупаційного режиму, створив нову, засновану на націоналізмі («суверенітет нації»), республіканську державу, провів ряд серйозних політичних, соціальних і культурних реформ, таких як: ліквідація султанату (1 листопада 1922 року), проголошення республіки (29 жовтня 1923 року), скасування халіфату (3 березня 1924 року), запровадження світського навчання, закриття дервішських орденів, реформа одягу (1925 рік), прийняття нового кримінального та цивільного кодексів за європейським зразком (1926 рік), латинізація алфавіту, відділення релігії від держави (1928 рік), надання виборчих прав жінкам, скасування титулів і феодальних форм звертання, введення прізвищ (1934 рік), створення національних банків і національної промисловості. Як голова Великих національних зборів (1920—1923 роки) і потім (з 29 жовтня 1923 року) як президент республіки, переобиратися на цей пост кожне чотириріччя, а також як незмінний голова ним створеної Народно-республіканської партії, придбав в Туреччині незаперечний авторитет і диктаторські повноваження. Незважаючи на його жорстокі дії стосовно інших націй Туреччина це заперечує і вважає його своїм національним героєм.

# data[].attributes.subject
Мустафа  Кемаль Ататюрк( 19 травня 1881 — 10 листопада 1938) — видатний державний і політичний діяч Туреччини, турецький генерал; перший президент Туреччини; лідер Турецької війни за незалежність проти поділу колишньої Османської імперії після 1-ї Світової війни.Очоливши після поразки (жовтень 1918 року) Османської імперії в Першій світовій війні національно-революційний рух і «війну за незалежність» в Анатолії, домігся ліквідації уряду султана і окупаційного режиму, створив нову, засновану на націоналізмі («суверенітет нації»), республіканську державу, провів ряд серйозних політичних, соціальних і культурних реформ, таких як: ліквідація султанату (1 листопада 1922 року), проголошення республіки (29 жовтня 1923 року), скасування халіфату (3 березня 1924 року), запровадження світського навчання, закриття дервішських орденів, реформа одягу (1925 рік), прийняття нового кримінального та цивільного кодексів за європейським зразком (1926 рік), латинізація алфавіту, відділення релігії від держави (1928 рік), надання виборчих прав жінкам, скасування титулів і феодальних форм звертання, введення прізвищ (1934 рік), створення національних банків і національної промисловості. Як голова Великих національних зборів (1920—1923 роки) і потім (з 29 жовтня 1923 року) як президент республіки, переобиратися на цей пост кожне чотириріччя, а також як незмінний голова ним створеної Народно-республіканської партії, придбав в Туреччині незаперечний авторитет і диктаторські повноваження. Незважаючи на його жорстокі дії стосовно інших націй Туреччина це заперечує і вважає його своїм національним героєм.

# data[].attributes.headline
Танака Ґіїті              Японія. (нар. 22 червня 1863, Хаґі — пом. 29 вересня 1929, Токіо) — японський військовий і державний діяч, барон (1920), повний генерал (1921).

# data[].attributes.subject
Танака Ґіїті              Японія. (нар. 22 червня 1863, Хаґі — пом. 29 вересня 1929, Токіо) — японський військовий і державний діяч, барон (1920), повний генерал (1921).

# data[].attributes.body
Був військовим аташе в Російській імперії. Під час Російсько-японської війни 1904—1905 рр.

Входив до уряду як військовий міністр.

Йому приписується авторство документа, що отримав назву Меморандум Танаки (25 липня 1927 р.), в якому намічалися шляхи широкої військової експансії на Азійському континенті.       Був одним з організаторів японської інтервенції на радянському Далекому Сході у 1918–1922 рр. В 1925 р. очолив буржуазну партію Ріккен Сейюкай. У 1927 р. став прем'єр-міністром колоній.

У період перебування Танака при владі були проведені перші в історії Японської імперії парламентські вибори на основі загального (для чоловіків) виборчого права (1928 р.).

Разом з тим проводилися масові арешти комуністів і співчуваючих, були розпущені профспілкові та інші громадські організації лівого спрямування. Зовнішня політика кабінету Танака характеризувалася посиленням японського втручання у внутрішні справи Республіки Китай (вторгнення до провінції Шаньдун у 1927-му і 1928 р.). Через провал експансіоністської політики в Республіці Китай, Танака 2 липня 1929 р. був звільнений з посади прем'єр-міністра.

# data[].attributes.headline
Мао Цзедун — китайський політичний лідер і теоретик маоїзму. Засновник Китайської комуністичної партії (ККП) у 1921, незабаром став її лідером. У КНР вважається національним героєм.

# data[].attributes.subject
Мао Цзедун — китайський політичний лідер і теоретик маоїзму. Засновник Китайської комуністичної партії (ККП) у 1921, незабаром став її лідером. У КНР вважається національним героєм.

# data[].attributes.body
Організував Великій похід 1934—1935 і вів визвольну війну 1937—1949, що завершилася встановленням Народної республіки і комуністичного правлінням у Китаї.

Очолював партію й уряд країни до смерті. Його вплив зменшився після ряду економічних невдач (1958—1960 «Великий стрибок»), але знову став домінуючим в роки Культурної революції 1961—1969. Адаптував комунізм до китайських умов, що відображено в Маленькій червоній книзі

# data[].attributes.headline
Мога́ндас Кара́мчанд

# data[].attributes.body
Мога́ндас Кара́мчанд Ґа́нді (2 жовтня 1869 — 30 січня 1948) — індійський державний і політичний діяч, національний герой. Один із керівників та ідеологів національно-визвольних рухів Індії, лідер Індійського національного конгресу (ІНК). Сформулював філософію ненасилля, що вплинула на національні та міжнародні рухи прихильників мирних змін.
2. Індія перебувала найбільшою колонією Великобританії - "перлиною в колоні Британської імперії", управлялася віце-королем Індії.
3. Ганді очолював ІНК, як лідер національно-визвольного руху, намагався досягнути незалежності Індії виключно ненасильницьким способом боротьби, шляхом, що отримав назву сатьяграха.
26 січня 1930р -проголошення Дня Незалежності Індії Ганді, проголошення "11вимог" до британської влади.
весна 1930 - організація Ганді "Соляного походу" - демонстативного порушення колоніальної монополії на випарювання солі з морської води.
березень 1931 - Делійський пакт
1935 - Прийняття британського Акту про управління Індією.

# data[].attributes.headline
 Практична робота

# data[].attributes.subject
 Практична робота

# data[].attributes.body
Коротко про політичного діяча. Бажано фото