# data[].attributes.body
Jag hade aldrig känt mig så förnedrad som när hon med hela sin kropp skrek åt mig att jag skulle försvinna ur hennes liv och aldrig mer komma tillbaka. Luften som mötte mitt ansikte var full av ilska och hennes ögon sa till mig att jag aldrig kommer att bli något bra i framtiden. Lilla jag, Astrid, tänk att jag hade förlorat min bästa och ända vän. Nu skulle jag aldrig mer höra Tindra säga "du är mitt allt".
Agnes & Julia

# data[].attributes.body
Smärtan som spreds i min kropp när jag träffade golvet. Ljudet av alla som skrattade runt om kring mig kvävde det sista hoppet jag hade kvar. Hoppet att de fanns någon som brydde sig om mig. Min bästa vän sedan förskolan gör inte det längre, hon slutade bry sig då jag kom ut som gay

# data[].attributes.body
Jag och Jonas brottades på väg hem från Romme. Jag trodde aldrig det skulle sluta såhär, vi hade haft en jätte rolig dag i Romme och åkt skidor. På bussen hem sen så art vi osams, kommer inte ens ihåg om vad. Vi började brottas och hans nya jacka tog emot en kant så den gick sönder. Fjädrar flög över hela bussen. Han stod och skrek på mig men jag brydde mig inte

# data[].attributes.body
Det sista jag såg var Melanie och ett ljus som fick mina ögon att aldrig vilja öppnas igen.
Jag minns att jag och Melanie hade gått för att besöka mormors grav. Det var sent i oktober, jag hade blivit alldeles genomvåt och med tunga steg hade vi gått igenom lerslask och flera ton med löv och till sist kommit fram till kyrkogården.
Såklart hade Melanie, min lillasyster, blivit nyfiken av ett starkt sken från gravarna längre bort och sprungit dit.
Jag hade hört henne skrika och sprang snabbt efter.

# data[].attributes.body
Klockan var strax efter två, klass 9A var just på väg till sin sitta lektion. Det var idrott som stod på schemat. Lektionen som alla fruktat. För det mesta kördes bollsporter på idrotten som ofta ledde till sura minner och bråk. Tjejerna i klassen var dom va mest utsatta. De kunde bli kallade saker som ingen ska behöva höra. Den som var mest utsatt var jag, Tilde Lindgren.

# data[].attributes.body
En dyster januarinatt fick jag samtalet, han är död. Påkörd vid kyrkan, allt som var kvar var en blodfläck. Han ar min bästa vän och vi träffades varje dag, hans små ögon var blå som havet och håret vitt som snö. Fluffis är död.

# data[].attributes.body
Vi svängde in med cykeln på Jörgens gata och parkerade cyklarna och gick in i huset. Vi var där en stund innan jag behövde gå hem. Nästa dag i skolan så kom det en ny elev och Jörgen var tvungen att visa honom runt. Efter skolan så skulle jag och Jörgen göra något men han kom aldrig. jag väntade i en timme och sedan cyklade jag ledsamt hemåt. när Jag kommer hem så frågar mamma om jag kan cykla och handla lite mjölk. Jag går med på detta eftersom jag inte har något bättre att göra. Medans jag cyklar till affären så ser jag till min fasa Jörgen cykla med den nya killen Truls. Jag blev ledsen och cyklade argt ditåt.

# data[].attributes.body
Vi körde in på den lilla uppfarten till Marks hus. Han bodde i ett stort hus i slutet av mitt kvarter. Vi lämna cyklarna och drog in. Han kanske tycker att det är konstigt att vi hänger första dagen vi träffas. Det var första skoldagen efter sommarlovet. En solig dag i Augusti, och vi hade precis börjat åttan. vi hade fått några nya lärare några "bra" samt några mindre "bra"

# data[].attributes.body
Markus skulle aldrig ha brutit benet om inte jag hade varit en sån dålig vän tänkte jag.
Jag måste förbättra mig som en vän.
Det var så allt började...

# data[].attributes.body
Hon tittade inte ens på mig, som om jag inte fanns. Jag hade redan bett om ursäkt men hon verkar fortfarande vara arg. Ångesten över det jag gjorde blev bara värre och värre och det kändes som en stor klump i magen och sättet hon ignorerade mig på gjorde inte det bättre. Flera gånger hade jag försökt prata med henne men hon vände bara sig om och fortsatte gå ifrån mig.

# data[].attributes.body
Man undrar hur allting kunde gå så fel, tänker Jonas när regnet piskar mot deras jackor medan ljudet av soldat stövlar blev allt högre. "Vi kommer aldrig att hinna springa ifrån dem." flåsar Kalle. "Vi måste bli av med dem". Leran gjorde varje steg jobbigare och Jonas ben vacklade till.