# data[].attributes.headline
La Guerra Civil. La Buena nueva (part 1)

# data[].attributes.subject
La Guerra Civil. La Buena nueva (part 1)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El conflicte obrer, esperonat per la degradació de les condicions econòmiques i el creixement de l'anarcosindicalisme de la CNT, va afectar especialment la ciutat de Barcelona en la postguerra mundial, tot coincidint amb els anys de descomposició del sistema de la Restauració. La postguerra va afectar negativament el sector econòmic espanyol, repercutint en les condicions de vida i treball dels obrers, a la vegada que generant nous conflictes socials. Només a Catalunya van haver de tancar 140 empreses del sector tèxtil.

Efectivament, la Confederació Nacional del Treball va reorganitzar-se a partir del Congrés de Sants de 1918 en el qual l'antiga estructura interna del sindicat, basada en els sindicats d'ofici, va ser substituïda per una nova organització regida per sindicats d'indústria, fet que va permetre l'anarcosindicalisme de cobrar un nou impuls que li va permetre d'arribar fins els 74.000 afiliats. Aquesta renovació va anar acompanyada per una renovació generacional dels seus dirigents, tot donant pas a homes com Salvador Seguí, Martí Barrera, Joan Peiró o Àngel Pestaña.

La força de l'anarcosindicalisme català va quedar demostrada durant la vaga de La Canadenca (Riegos y Fuerza del Ebro) de 1919, l'empresa que subministrava l'electricitat a la major part de la ciutat. La vaga de La Canadenca va convertir-se en el conflicte social més llarg i important de la història catalana. La vaga, que va perllongar-se durant un mes i mig, va aconseguir la paralització d'un 70% de la indústria local barcelonina i va deixar sense llum bona part del territori català. El moviment vaguístic estava dirigit pel sindicat únic d'aigua, gas i electricitat de la CNT.

Així, la vaga va iniciar-se el 5 de febrer de 1919 i va anar estenent-se des de les fàbriques elèctriques fins el tèxtil, els tramvies, les fàbriques de gas, la companyia d'aigües i els ferrocarrils. Davant d'aquesta situació, el capità general de Barcelona, Milans del Bosch, va organitzar activament les forces oficials. La paralització dels serveis va ser gairebé total i la ciutat de Barcelona es trobava col·lapsada fins al punt que eren els soldats qui conduïen els tramvies.

El govern, a petició de la pròpia empresa, va haver de confiscar La Canadenca per a poder restablir el subministrament de llum a la ciutat, però va veure's incapaç de restablir els serveis públics. Davant la forta resposta dels treballadors, Milans va ser substituït per Carles Montanés i va donar-se pas a un procés de negociació que posaria fi a la vaga el 17 de març. L'empresa i el govern van veure's obligats a accedir a la major part de les reivindicacions obreres com la readmissió dels acomiadats, la introducció de millores salarials i l'establiment de la jornada laboral de vuit hores per part del govern de Romanones (abril de 1919).

Tanmateix, l'incompliment de la promesa d'alliberar els detinguts i el fet que el govern va endarrerir-se en l'aplicació dels acords va fer reprendre la vaga el 24 de març, fet al qual la patronal va respondre amb el tancament d'empreses i la repressió dels sindicats. El govern, per la seva part, va decretar l'Estat de guerra. La patronal va recolzar-se en l'exèrcit, va ressuscitar el sotmetent i va crear cossos paramilitars per enfrontar-se amb els obrers als quals amenaçava amb el lock-out i exigia el retorn al seu lloc de treball amb les condicions salarials i d'horari anteriors a l'esclat del conflicte.

La fi de la vaga de La Canadenca, el 14 d'abril, no va comportar la pau social, sinó que va donar inici a una radicalització de les lluites socials a Catalunya i aquesta confrontació va ser especialment dura. Així, des de 1919 i fins 1923, els empresaris catalans van llançar una ofensiva de gran capacitat contra les organitzacions obreres. La gran burgesia va adoptar una posició d'intransigència davant les reivindicacions obreres i, amb l'objectiu de restar protagonisme i força a l'anarcosindicalisme, va organitzar els anomenats sindicats lliures, organitzacions contràries als interessos dels obrers i manipulades per la patronal, que desembocarien en l'aparició del pistolerisme a Barcelona durant els anys vint.

La tensió social va degenerar en una situació de violència oberta quan els sindicats lliures, amb el suport de les autoritats i la policia, van llogar pistolers a sou per assassinar els principals líders obrers. Per la seva banda, grups vinculats a la CNT van respondre realitzant atemptats contra les autoritats, els patrons, els encarregats de les fàbriques i les forces d'ordre. Així, els pistolers a sou de la patronal i els anarcosindicalistes més radicals s'enfrontaven diàriament en lluites al carrer. D'entre els grups anarquistes que responien a la violència de la patronal va destacar l'anomenat Los Solidarios, format, entre d'altres, per Buenaventura Durruti, Joan García Oliver i Francisco Ascaso.

La violenta espiral d'acció-repressió-acció va comportar que la Federació Patronal exigís mesures de força per part del govern, i en resposta el general Severiano Martínez Anido, governador civil de Barcelona, va protagonitzar una política de protecció dels pistolers de la patronal a la vegada que exercia una dura repressió contra els sindicalistes i posava en pràctica la Llei de fugues, segons la qual la policia podia disparar contra un detingut en el cas que aquest intentés fugir, fet que va comportar un nou element de violència contra l'anarcosindicalisme.
Assassinats a la Barcelona del pistolerisme (1916-1923):
L'època del pistolerisme va provocar més de 800 atemptats en els quals van morir 226 persones, entre les quals van comptar-se tant dirigents sindicals com empresaris, encarregats de fàbrica i agents de les forces d'ordre públic. D'entre les víctimes del pistolerisme cal citar l'advocat laboralista Francesc Layret (1920), el president del govern Eduardo Dato (1921) i el líder de l'ala moderada de la CNT Salvador Seguí "el noi del sucre" (1923). Aquesta situació de violència seria un dels motius que portaria Primo de Rivera a realitzar el cop d'Estat que liquidaria el sistema de la Restauració el 1923.

Etiquetes: Anarquisme, Catalunya contemporània, CNT, Crisi de la Restauració, Història de Catalunya, Història del Món Contemporani, Moviment Obrer, Restauració borbònica, Segle XX

# data[].attributes.attachment_link.title
La conflictivitat social a Catalunya: sindicalisme, vaga de La Canadenca i pistolerisme (1917-1923)

# data[].attributes.attachment_link.description
El conflicte obrer, esperonat per la degradació de les condicions econòmiques i el creixement de l'anarcosindicalisme de la CNT, va afectar especialment la ciutat de Barcelona en la postguerra mundial, tot coincidint amb els anys de descomposició del sistema de la Restauració.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A partir de 1917 van multiplicar-se els símptomes de crisi estatal, especialment en tres aspectes: la crisi de l'Estat, la crisi social i la crisi colonial que portarà a l'enfonsament definitiu del sistema restauracionista per donar pas a la dictadura de Primo de Rivera. En el sector estatal es pot observar la descomposició final d'un sistema que es trobava en una fase agonitzant.

Per a resoldre la greu crisi de 1917 es va recórrer a la formació d'un govern de concentració que integraven a tots els partits afins al sistema amb la participació dels líders dinàstics i dels catalanistes de la Lliga Regionalista, que creien que la seva participació en el govern de Madrid ajudaria a renovar la política espanyola i facilitaria la consecució de l'autonomia catalana. Així s'esperava tenir capacitat per fer front a les reivindicacions obreres, els republicans i els nacionalistes. Però les diferències entre els coalitzats van impossibilitar de consensuar un programa de reformes, contenir la inflació i restablir l'ordre social.

El 1918, després del fracàs del govern d'unitat, es tornaria al torn dinàstic. Ara bé, la descomposició que en aquest moment afectava els partits dinàstics, sense uns líders clars i fragmentats en diverses faccions, va dificultar la formació de majories parlamentàries clares que donessin estabilitat als governs i al sistema polític.

A Catalunya, esperonats per l'actitud d'Alfons XIII, que havia demostrat la seva voluntat de resoldre la qüestió catalana, la Lliga i els dirigents de la Mancomunitat van endegar cap a finals de 1918 una campanya en defensa de l'autonomia. Així, a inicis de 1919, la Lliga, a través del nou president de la Mancomunitat, Josep Puig i Cadafalch, va presentar a Madrid un Projecte d'Estatut d'Autonomia que proposava la formació d'un govern català i d'un parlament elegit per sufragi universal.

El projecte d'autonomia català va ser mal rebut pels cercles polítics madrilenys i tant el govern com el monarca van oposar-s'hi. A més, en resposta va desencadenar-se una intensa campanya en contra de l'autonomisme català, organitzada principalment per les diputacions provincials castellanes i per algunes entitats econòmiques que consideraven el projecte autonòmic com un privilegi que obria el camí cap al trencament d'Espanya. Tot plegat portaria a l'abandonament temporal de les Corts espanyoles per part dels diputats catalans.

Tanmateix, la campanya antiautonòmica va coincidir amb l'increment de les tensions socials i l'agitació anarcosindicalista a Catalunya, fet que va portar la Lliga a fer un pas enrere i ajornar les reivindicacions autonòmiques ja que consideraven que en aquells moments la prioritat estava en el restabliment de l'ordre públic. Tanmateix, l'animadversió amb la qual va ser rebut el projecte a Madrid va suposar un fort revés per a la Lliga, que constatava així que la tàctica de Cambó de col·laborar en els governs de coalició no s'havia traduït en un increment de la sensibilitat vers la qüestió catalana. Tot i això, més endavant, Cambó tornaria a entrar en el govern espanyol com a Ministre d'Hisenda.

En aquest context, des de 1918, a Catalunya va començar a prendre importància la veu de Francesc Macià, que va criticar els homes de la Lliga i en particular a Cambó pel seu col·laboracionisme amb el govern de Madrid, que qualificava de traïció a Catalunya. Macià defensava un projecte en el qual es milloressin les condicions socials del moviment obrer i es protegís a la petita burgesia enfront del capital representat pels homes de la Lliga. D'aquesta manera, per primer cop, Macià es mostrava partidari de la lluita, fins i tot armada, per tal de resoldre la qüestió catalana.

D'altra banda, a Andalusia, i en el marc d'un increment de la conflictivitat social, la situació de misèria dels pagesos va donar pas a l'anomenat Trienni Bolxevic (1918-1921). Els anarquistes, i en menor grau els socialistes, van impulsar l'esclat de revoltes pageses motivades tant per la fam de terres com pel deteriorament de les condicions de vida. La declaració de l'Estat de guerra, la il·legalització de les formacions obreres i la detenció dels seus líders van aturar la rebel·lió. Igualment, el conflicte obrer va afectar un bon nombre de regions industrials, però va ser a Barcelona on va assolir dimensions més grans.

En aquest context, els governs cada cop es van succeir més ràpidament en el temps: entre 1918 i 1923 van produir-se deu canvis de govern, i el recurs a mesures d'excepció, com ara la suspensió de les garanties constitucionals i la clausura del Parlament, va ser la constant que va marcar el període.

La greu situació derivada d'una sèrie de derrotes militars al Marroc va forçar la creació, el 1921, d'un nou govern de concentració, l'anomenat Gobierno Nacional, que va caracteritzar-se per ser un intent d'integrar els líders de les diferents faccions dinàstiques (Maura, Dato, Romanones, Alba, García Prieto) amb un representant de la Lliga (Cambó) i un altre del Partit Reformista. Tot i això, el nou executiu tampoc va ser capaç d'aportar estabilitat política. Espanya tenia la imatge d'un país ingovernable i l'Estat donava la impressió d'estar a punt de caure d'un moment a l'altre.

La crisi política del sistema restauracionista, la inestabilitat social i els efectes de la crisi econòmica generada per la postguerra mundial, sumats a la crisi del neocolonialisme marroquí causada per la desfeta d'Annual, portarien a la instauració d'una dictadura encapçalada pel general Primo de Rivera, l'única solució que van veure les classes dirigents per salvar els seus interessos davant la descomposició del sistema de la Restauració.

Etiquetes: Catalunya contemporània, Crisi de la Restauració, Espanya Contemporània, Història d'Espanya, Història de Catalunya, Història del Món Contemporani, Restauració borbònica, Segle XX

# data[].attributes.attachment_link.title
La descomposició del sistema de la Restauració (1917-1923)

# data[].attributes.attachment_link.description
A partir de 1917 van multiplicar-se els símptomes de crisi estatal, especialment en tres aspectes: la crisi de l'Estat, la crisi social i la crisi colonial que portarà a l'enfonsament definitiu del sistema restauracionista per donar pas a la dictadura de Primo de Rivera.

# data[].attributes.attachment_link.title
TEMA. La Primera Guerra Mundial (1914-1918)

# data[].attributes.attachment_link.description
TEMA 6 La Primera Guerra Mundial (1914-1918) Els tractats de pau de París (1919) Cursos: 4t d'ESO - 1r de BAT Actualitzat el 29 de gener de 2016 - Esquemes - Apunts 1. Europa a inicis del segle XX 2. Aliances i conflictes previs a la Gran Guerra 3.

# data[].attributes.attachment_link.description
L'Edu3.cat és un portal de ràdio i tv educatives per Internet. L'Edu3 us proposa més de 5500 audiovisuals d'àmbits de coneixement agrupats en Ciències naturals, Ciències socials, Educació artística, Educació física, Llengües i literatura, Matemàtiques, Tecnologia i Tutoria. Disposa d'un cercador temàtic amb servei de cerca avançada per àrees curriculars.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
dimecres, 2/03/2011

El conflicte obrer, esperonat per la degradació de les condicions econòmiques i el creixement de l'anarcosindicalisme de la CNT, va afectar especialment la ciutat de Barcelona en la postguerra mundial, tot coincidint amb els anys de descomposició del sistema de la Restauració. La postguerra va afectar negativament el sector econòmic espanyol, repercutint en les condicions de vida i treball dels obrers, a la vegada que generant nous conflictes socials. Només a Catalunya van haver de tancar 140 empreses del sector tèxtil.

Efectivament, la Confederació Nacional del Treball va reorganitzar-se a partir del Congrés de Sants de 1918 en el qual l'antiga estructura interna del sindicat, basada en els sindicats d'ofici, va ser substituïda per una nova organització regida per sindicats d'indústria, fet que va permetre l'anarcosindicalisme de cobrar un nou impuls que li va permetre d'arribar fins els 74.000 afiliats. Aquesta renovació va anar acompanyada per una renovació generacional dels seus dirigents, tot donant pas a homes com Salvador Seguí, Martí Barrera, Joan Peiró o Àngel Pestaña.

La força de l'anarcosindicalisme català va quedar demostrada durant la vaga de La Canadenca (Riegos y Fuerza del Ebro) de 1919, l'empresa que subministrava l'electricitat a la major part de la ciutat. La vaga de La Canadenca va convertir-se en el conflicte social més llarg i important de la història catalana. La vaga, que va perllongar-se durant un mes i mig, va aconseguir la paralització d'un 70% de la indústria local barcelonina i va deixar sense llum bona part del territori català. El moviment vaguístic estava dirigit pel sindicat únic d'aigua, gas i electricitat de la CNT.

Així, la vaga va iniciar-se el 5 de febrer de 1919 i va anar estenent-se des de les fàbriques elèctriques fins el tèxtil, els tramvies, les fàbriques de gas, la companyia d'aigües i els ferrocarrils. Davant d'aquesta situació, el capità general de Barcelona, Milans del Bosch, va organitzar activament les forces oficials. La paralització dels serveis va ser gairebé total i la ciutat de Barcelona es trobava col·lapsada fins al punt que eren els soldats qui conduïen els tramvies.

El govern, a petició de la pròpia empresa, va haver de confiscar La Canadenca per a poder restablir el subministrament de llum a la ciutat, però va veure's incapaç de restablir els serveis públics. Davant la forta resposta dels treballadors, Milans va ser substituït per Carles Montanés i va donar-se pas a un procés de negociació que posaria fi a la vaga el 17 de març. L'empresa i el govern van veure's obligats a accedir a la major part de les reivindicacions obreres com la readmissió dels acomiadats, la introducció de millores salarials i l'establiment de la jornada laboral de vuit hores per part del govern de Romanones (abril de 1919).

Tanmateix, l'incompliment de la promesa d'alliberar els detinguts i el fet que el govern va endarrerir-se en l'aplicació dels acords va fer reprendre la vaga el 24 de març, fet al qual la patronal va respondre amb el tancament d'empreses i la repressió dels sindicats. El govern, per la seva part, va decretar l'Estat de guerra. La patronal va recolzar-se en l'exèrcit, va ressuscitar el sotmetent i va crear cossos paramilitars per enfrontar-se amb els obrers als quals amenaçava amb el lock-out i exigia el retorn al seu lloc de treball amb les condicions salarials i d'horari anteriors a l'esclat del conflicte.

La fi de la vaga de La Canadenca, el 14 d'abril, no va comportar la pau social, sinó que va donar inici a una radicalització de les lluites socials a Catalunya i aquesta confrontació va ser especialment dura. Així, des de 1919 i fins 1923, els empresaris catalans van llançar una ofensiva de gran capacitat contra les organitzacions obreres. La gran burgesia va adoptar una posició d'intransigència davant les reivindicacions obreres i, amb l'objectiu de restar protagonisme i força a l'anarcosindicalisme, va organitzar els anomenats sindicats lliures, organitzacions contràries als interessos dels obrers i manipulades per la patronal, que desembocarien en l'aparició del pistolerisme a Barcelona durant els anys vint.

La tensió social va degenerar en una situació de violència oberta quan els sindicats lliures, amb el suport de les autoritats i la policia, van llogar pistolers a sou per assassinar els principals líders obrers. Per la seva banda, grups vinculats a la CNT van respondre realitzant atemptats contra les autoritats, els patrons, els encarregats de les fàbriques i les forces d'ordre. Així, els pistolers a sou de la patronal i els anarcosindicalistes més radicals s'enfrontaven diàriament en lluites al carrer. D'entre els grups anarquistes que responien a la violència de la patronal va destacar l'anomenat Los Solidarios, format, entre d'altres, per Buenaventura Durruti, Joan García Oliver i Francisco Ascaso.

La violenta espiral d'acció-repressió-acció va comportar que la Federació Patronal exigís mesures de força per part del govern, i en resposta el general Severiano Martínez Anido, governador civil de Barcelona, va protagonitzar una política de protecció dels pistolers de la patronal a la vegada que exercia una dura repressió contra els sindicalistes i posava en pràctica la Llei de fugues, segons la qual la policia podia disparar contra un detingut en el cas que aquest intentés fugir, fet que va comportar un nou element de violència contra l'anarcosindicalisme.
Assassinats a la Barcelona del pistolerisme (1916-1923):
L'època del pistolerisme va provocar més de 800 atemptats en els quals van morir 226 persones, entre les quals van comptar-se tant dirigents sindicals com empresaris, encarregats de fàbrica i agents de les forces d'ordre públic. D'entre les víctimes del pistolerisme cal citar l'advocat laboralista Francesc Layret (1920), el president del govern Eduardo Dato (1921) i el líder de l'ala moderada de la CNT Salvador Seguí "el noi del sucre" (1923). Aquesta situació de violència seria un dels motius que portaria Primo de Rivera a realitzar el cop d'Estat que liquidaria el sistema de la Restauració el 1923.

# data[].attributes.attachment_link.title
09. La crisi del sistema de la Restauració

# data[].attributes.attachment_link.description
dimecres, 2/03/2011 El conflicte obrer, esperonat per la degradació de les condicions econòmiques i el creixement de l'anarcosindicalisme de la CNT, va afectar especialment la ciutat de Barcelona en la postguerra mundial, tot coincidint amb els anys de descomposició del sistema de la Restauració.

# data[].attributes.attachment_link.title
La crisis de la Restauración (1898-1923)

# data[].attributes.headline
Antecedents de la Setmana Tràgica de 1909

# data[].attributes.subject
Antecedents de la Setmana Tràgica de 1909

# data[].attributes.attachment_link.title
Antecedents de la Setmana Tràgica de 1909

# data[].attributes.headline
La Guerra del Marroc i la Setmana Tràgica de 1909

# data[].attributes.subject
La Guerra del Marroc i la Setmana Tràgica de 1909

# data[].attributes.attachment_link.title
La Guerra del Marroc i la Setmana Tràgica de 1909

# data[].attributes.headline
Barcelona 1900 - La perla del mediterraneo

# data[].attributes.subject
Barcelona 1900 - La perla del mediterraneo

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
dimecres, 16/02/2011

El col·lapse del sistema capitalista arran de la Gran Depressió va generar un debat al voltant de la necessitat de la revisió del liberalisme econòmic, especialment arran de les propostes d'intervencionisme estatal formulades per l'economista britànic John Maynard Keynes. La majoria dels Estats, davant del fracàs de les polítiques deflacionistes del liberalisme clàssic, a més de continuar fomentant el proteccionisme, van veure's obligats a respondre a la depressió econòmica amb la introducció de mesures improvisades que van suposar la intervenció dels Estats en l'economia per rellançar l'activitat i reduir l'atur. Aquestes polítiques intervencionistes, però, van ser diferents en cada país.

Estats Units. A les eleccions presidencials de novembre de 1932 el demòcrata Franklin Delano Roosevelt va derrotar el republicà Hoover en el moment més intens de la Gran Depressió (caiguda dràstica de la demanda, enfonsament de la producció, caiguda de la inversió i dels preus i elevadíssim índex d'atur) gràcies a la promesa electoral d'aplicar el keynesianisme i transformar el sistema capitalista.

D'aquesta manera, la política de la nova administració nord-americana seria decididament intervencionista, tot implicant l'Estat en la solució de la crisi econòmica. Aquesta nova política econòmica trencava la sòlida tradició del capitalisme liberal nord-americà de la inhibició de l'Estat en els assumptes econòmics. Així, el fracàs del capitalisme del segle XIX donava pas al capitalisme modern permetent la irrupció de l'Estat en els afers econòmics, tot això gràcies al fet que el sistema havia fet fallida i no estava en condicions d'oposar-s'hi.

El New Deal ("nou tracte" o "nou compromís") de Roosevelt intentaria combatre la deflació, rellançar l'economia, crear ocupació, fer front als aspectes socials més negatius de la crisi i tornar la confiança al món empresarial, tot actuant el tots els camps de l'economia.

Dins l' financer, Roosevelt va remuntar la política bancària prestant diners als mateixos bancs a canvi de la participació estatal als capitals. Mesures tan impopulars com la devaluació del dòlar o la possibilitat d'encunyar monedes de plata sense límit provocarien la inflació, però van aconseguir l'objectiu de remuntar els preus. A més, en garantir l'Estat els dipòsits bancaris a la vegada que reglamentava la concessió dels crèdits tant a persones privades com a empreses, va restablir-se la confiança dels inversors. També es va regular el funcionament de la borsa per impedir l'especulació.

A l'agricultura es van marcar quotes de producció als pagesos, els quals, fins i tot, van deixar terres sense conrear. Per promoure aquesta acció, el govern nord-americà va mantenir una generosa política de subvencions a aquells agricultors que reduïssin les collites i l'àrea conreada. D'aquesta manera s'aconseguia fer disminuir l'oferta de productes i, en conseqüència, normalitzar els preus agraris perquè els agricultors recuperessin les seves rendes. Quan el Tribunal Suprem va declarar la inconstitucionalitat d'aquestes mesures, l'administració va reaccionar garantint als agricultors l'adquisició dels excedents que el mercat no pogués absorbir.

La producció industrial va ser estimulada per l'Estat mitjançant una política de construcció d'obres públiques. Això, a més de permetre l'absorció de l'atur creant nous llocs de treball, ajudava a augmentar la producció de les empreses subsidiàries. També es va afavorir les grans empreses eliminant la competència, augmentant els preus i estimulant la inversió. Per primera vegada, l'Estat intervenia fixant la pujada dels salaris o disminuint els horaris laborals, tot plegat amb l'objectiu de recuperar la capacitat adquisitiva de l'obrer i augmentar l'ocupació.

La legislació social als Estats Units era un fet inèdit fins aquell moment. Amb l'administració Roosevelt per primera vegada es regulava el salari mínim i la jornada laboral en quaranta hores setmanals, així com s'introduïa un sistema federal d'assegurances per a les situacions d'atur, invalidesa, vellesa i viduïtat. El 1935, la National Labor Relations Act va permetre la creació i el reconeixement dels sindicats i el dret a la negociació col·lectiva.

Malgrat la forta oposició d'alguns dels sectors més influents de la societat, els fets van encarregar-se de demostrar que l'intervencionisme estatal va resultar decisiu per a l'economia nord-americana. La reactivació econòmica va ser evident i va permetre als Estats Units sortir del pitjor de la Gran Depressió. Malauradament, però, el New Deal no seria capaç de posar fi a l'atur ni arribar als nivells de producció anteriors al 1929.

Tot i això, les solucions del New Deal van ser adoptades, amb més o menys fidelitat, per d'altres governs dels països industrialitzats. Els governs van esdevenir així els principals motors del mecanisme econòmic alhora que els seus garants. És el final, momentani, d'una etapa del capitalisme, la del liberalisme econòmic més pur, la del laissez faire. S'introduïa el principi del neocapitalisme, en el qual seria vital el paper dels Estats, i que seria hegemònic en el món capitalista fins a la irrupció dels principis econòmics neoliberals dels anys vuitanta, que portarien cap a un nou crac econòmic amb la conseqüent depressió el 2007.

França. De tots els països europeus, aquell que va realitzar una política econòmica més semblant a la nord-americana va ser la Tercera República francesa. El govern del Front Popular, a través dels acords de Matignon de 1936 entre patronal i sindicats, va intentar millorar la capacitat adquisitiva de la població augmentant els salaris una mitjana del 12%, reduint la jornada laboral a quaranta hores setmanals i introduint tres setmanes de vacances pagades. A més, va impulsar-se un programa d'obres públiques i van apujar-se els impostos a les rendes més altes.

Gran Bretanya. El cas britànic, per contra, va ser totalment oposat al nord-americà. La crisi comportaria el retorn dels conservadors al poder, els quals, amb mesures tan excepcionals com el Decret de Proteccionisme Duaner, van posar fi a més de vuitanta anys de lliurecanvisme. El govern va intentar reanimar l'economia mitjançant la reducció de la taxa d'interès i devaluant la lliura esterlina. Tanmateix, aquestes mesures simplement van aconseguir ajornar la crisi sense solucionar-la totalment.

Alemanya. Amb l'arribada de Hitler al poder com a conseqüència directa de la crisi, el nazisme optaria per solucions que derivaven de la seva ideologia. I la primera víctima del nou règim seria la democràcia liberal i amb ella desapareixeria la conflictivitat social per la repressió sobre els sindicats i els partits polítics oposats al nazisme. Amb el nazisme es va imposar el control de l'Estat sobre l'economia afavorint la concentració industrial i les obres públiques. L'objectiu de Hitler era aconseguir l'autarquia econòmica mitjançant un pla de grans inversions estatals que permetessin a Alemanya tenir una autosuficiència total en el sector primari i en el sector industrial. Però el que més va contribuir a la reactivació de la indústria alemanya va ser el rearmament, destinat a crear un gran exèrcit amb molts mitjans mecànics. La introducció del servei militar obligatori el 1935 va reduir encara més el nombre d'aturats. Aquesta política, però, si bé posava fi a la crisi econòmica (el 1935 ja s'havia recuperat el nivell de producció de 1929), només es podia mantenir amb l'objectiu d'una futura guerra.

# data[].attributes.attachment_link.description
dimecres, 16/02/2011 El col·lapse del sistema capitalista arran de la Gran Depressió va generar un debat al voltant de la necessitat de la revisió del liberalisme econòmic, especialment arran de les propostes d'intervencionisme estatal formulades per l'economista britànic John Maynard Keynes.

# data[].attributes.headline
Economia i societat a la Catalunya del primer terç del segle XX

# data[].attributes.subject
Economia i societat a la Catalunya del primer terç del segle XX

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
dijous, 26/05/2011

El primer cens modern espanyol, realitzat el 1857, donava a Catalunya una població de 1.652.291 habitants; el 1877 la població havia crescut fins els 1.752.033 i el 1900 ja era de 1.966.382 persones. El país es dividia geogràficament en dues grans àrees: la litoral o industrial i la continental o rural. A més, ja des de la segona meitat del segle XIX estava clarament definida la macrocefàlia barcelonina -el 1877 amb 353.853 habitants constituïa el 17,3% de la població catalana, arribant al 24% i 544.137 habitants el 1900-. Per tant, Catalunya comença a entrar en el règim demogràfic modern en aquest període, el que comportaria, com a la resta dels països industrials europeus, un èxode del camp cap a la ciutat.

Respecte de les migracions, cal remarcar que fins a finals del segle XIX Catalunya era terra d'emigrants. Molts d'ells sense sortir de Catalunya, d'altres marxant cap a l'Amèrica Llatina -colonial i independent-. Catalunya va créixer en habitants al llarg de la centúria, però aquests es concentraven majoritàriament a l'entorn de la ciutat de Barcelona i els saldos migratoris del país resultaven invariablement negatius. El que es produïa a nivell intern del país era un moviment de la població que anava de la muntanya al pla i de les àrees rurals a les zones urbanes buscant fer fortuna en les grans ciutats en procés d'industrialització. En paraules de l'historiador Jaume Vicens Vives: " L'estímul dels sous elevats promogué el començament del gran trasbals demogràfic català contemporani, caracteritzat, com arreu de l'Europa occidental, per l'emigració del camp a la ciutat i la transformació del pagès en obrer. Considerables masses humanes canviaren d'horitzons. Aquest fenomen es veié afavorit pel desenvolupament dels mitjans de transport des del regnat d'Isabel II: els ferrocarrils i les carreteres, pujant muntanya amunt, estengueren la xarxa que havia de xuclar cap a la indústria o l'emigració la sang de la pagesia catalana ".

Tot i així, en el període 1857-1877 encara van marxar de Catalunya 68.910 persones més de les que van arribar des de fora i el percentatge de no-catalans residents al país era només del 1,25%. Per tant, Catalunya era en aquest període una terra de sortida i no pas d'entrada d'immigrants. Seria cap a finals de la centúria quan les coses començarien a canviar i de l'Aragó i el País Valencià arribarien els primers grans contingents d'immigrants que convertirien Catalunya en un país receptor net de població en els següents cent anys. El resultat d'aquest procés seria que en el període 1877-1900 la tendència migratòria ja s'havia invertit, donant un saldo positiu de 83.004 persones -el 3,33% dels residents a Catalunya-. Sense que l'èxode rural interior cap a les ciutats s'aturés, ara començarien a arribar immigrants no catalans -bàsicament valencians, aragonesos i els primers murcians-, a les principals poblacions urbanes i industrials del país com a conseqüència de l'anomenada "febre de l'or" (1876-1886), de la generació de llocs de treball derivats de l'Exposició Universal de Barcelona de 1888 i de l'auge econòmic provocat pel sistema proteccionista de la Restauració.

Des de finals del segle XIX fins a pràcticament la Guerra Civil (1936-1939) la xarxa urbana catalana va anar creixent continuadament reestructurant-se respecte a les característiques pròpies del segle XIX. En especial va créixer la ciutat de Barcelona que va agregar-se el municipis veïns de Gràcia, Sants, Sant Andreu de Palomar, Sant Martí de Provençals, Sarrià, etc. Els moviments migratoris han estat de manera general el principal motor del creixement de la ciutat de Barcelona i no resulta exagerat dir que la gran expansió demogràfica de la capital catalana va alimentar-se gairebé de forma exclusiva de la immigració. També van créixer algunes de les velles ciutats del Principat (Girona, Manresa, Tarragona) i antigues poblacions rurals es convertien en ciutats (Sabadell, Terrassa), mentre que d'altres ciutats tradicionals o s'estancaven o bé retrocedien (Reus, Tortosa, Valls, Vic). Paral·lelament a aquest procés, anaven desenvolupant-se la indústria i el comerç, prenia cos la xarxa de transports ferroviaris i millorava la xarxa de carreteres. Catalunya esdevenia un país urbà i la ciutat de Barcelona era la gran protagonista del procés. L'aportació de la immigració va resultar determinant per aquest procés. Els ràpids creixements de la població no s'alimenten només del creixement natural -resultat de la diferència entre natalitat i mortalitat- perquè la capacitat natalícia d'una comunitat és limitada. Les migracions no només engrandeixen la població del lloc on van a parar per si mateixes, sinó per l'aportació que aquests mateixos provoquen a la natalitat, sempre més baixa, de les àrees urbanes. A més, la major part dels immigrants són gent jove en edat de procrear.

Aquestes primeres migracions vers Catalunya provocarien els primers conflictes interns entre els residents autòctons i els nouvinguts. Tot i ser generalment persones de parla catalana -valencians o aragonesos de la Franja de Ponent-, les tensions entre persones vingudes de llocs diferents i els que es consideraven "autòctons" perquè hi eren abans en el país van sorgir sota el mar de fons de les disputes pels llocs de treball que els autòctons veien amenaçats per l'arribada de nova mà d'obra. L'escenari immediat d'aquesta disputa seria, tal i com pot resseguir-se a la premsa de l'època, la disputa pels llocs d'oci, és a dir les tavernes.
Quadre 1. El creixement de la població catalana (1911-1940)
FONT: CABRÉ, Anna i PUJADAS, Isabel. "La població: immigració i explosió demogràfica". Dins: NADAL, J.; MALUQUER, J.; SUDRIÀ C. i CABANA F. (Dirs.). Història econòmica de la Catalunya contemporània (vol. 5). Ed. Enciclopèdia Catalana. Barcelona, 1989.
Quadre 2. Estimació dels saldos migratoris quinquennals i la seva participació en el creixement total (1901-1940)
FONT: CABRÉ, Anna i PUJADAS, Isabel. "La població: immigració i explosió demogràfica". Dins: NADAL, J.; MALUQUER, J.; SUDRIÀ C. i CABANA F. (Dirs.). Història econòmica de la Catalunya contemporània (vol. 5). Ed. Enciclopèdia Catalana. Barcelona, 1989.

Ara bé, el veritable salt de qualitat arribaria a partir de la dècada de 1910, arribant Catalunya a la xifra de 2.344.719 habitants el 1920, un increment degut fonamentalment a la immigració, que va cobrir l'emigració catalana cap a una França mancada de braços en els anys de la Gran Guerra. Així, el saldo migratori per al període 1911-1930 supera el mig milió d'habitants i suposa el 77% del creixement total del país. Aquest moviment va arrencar amb força el 1916 i va mantenir-se amb intensitat fins al 1930. Els immigrants arribats a Catalunya en aquest període procedien majoritàriament del País Valencià, l'Aragó, Múrcia i Almeria, tant el 1920 com el 1930. Existia una forta atracció, especialment, sobre les províncies frontereres (Castelló, Osca, Terol), que van ser les que van subministrar la proporció més grans dels seus habitants. La seva proximitat geogràfica, cultural i lingüística, sumada al fet que ja havien arribat amb anterioritat altres onades migratòries va provocar una ràpida integració social. En canvi, els immigrants de Múrcia i Almeria representarien més del 10% de la població immigrada total i serien els que més contrastarien tant per la llengua com pels seus costums, provocant el primer debat al voltant del fet migratori en els anys vint i trenta.
Quadre 3. Població activa a Catalunya per sectors (1900-1940)
FONT: CÁMARA OFICIAL DE COMERCIO, INDUSTRIA Y NAVEGACIÓN DE BARCELONA. Informe económico de Cataluña (1968).
Quadre 4. Evolució de la població activa per sectors d'activitat (1910-1930)
FONT: CABRÉ, Anna i PUJADAS, Isabel. "La població: immigració i explosió demogràfica". Dins: NADAL, J.; MALUQUER, J.; SUDRIÀ C. i CABANA F. (Dirs.). Història econòmica de la Catalunya contemporània (vol. 5). Ed. Enciclopèdia Catalana. Barcelona, 1989.

Els immigrants arribaven a la Catalunya urbana a la recerca de noves possibilitats d'ocupació i de millora econòmica, partint d'àrees deprimides econòmicament, preferentment rurals. Estimulats pel rellançament industrial de Catalunya a causa de la no bel·ligerància a la Gran Guerra, per la gran quantitat d'obres públiques realitzades a Barcelona -xarxa de metro, obres de l'Exposició de 1929, obertura de la Via Laietana- i pel treball a les mines de sal potàssiques arribarien a Catalunya milers d'immigrants peninsulars. Per tant, la gran empenta al fenomen migratori va produir-se arran de la Primera Guerra Mundial i es mantindria amb un ritme important durant la dictadura de Primo de Rivera. L'estructura de la població activa catalana contrastava amb l'espanyola ja des de finals del segle XIX: un 52% estava dedicat al sector primari, un 27% al secundari o industrial i un 19,8% al terciari o serveis, mentre que al conjunt de l'Estat presentava pels diferents sectors l'estadística de 66,3% sector primari, 16% sector secundari i 17,7% sector terciari. Cap a 1920 la tendència s'havia incrementat ja que Catalunya tenia només un 33% de la població activa en el sector primari -per un 57,3% a Espanya-, un 41,5% en el secundari -per un 22% a Espanya- i un 24,4% en el terciari -per un 20% a Espanya-, i encara era necessària més mà d'obra per cobrir la demanda de treball. Aquesta necessitat de mà d'obra seria l'atracció principal que tindrien els immigrants a l'hora d'emprendre l'aventura.

Les circumstàncies econòmiques viscudes en els llocs d'origen sumades a la situació política que allí patien van impulsar aquestes persones a prendre la decisió de marxar cap a Catalunya, és el que l'historiador Carlos Serrano ha denominat com a grau zero de la revolta, l'acceptació de la impossibilitat de canviar la situació a casa seva i iniciar l'aventura de la immigració" incluso cuando se alimenta de sueños de un esplendor futuro y de ilusiones de un regreso venturoso, significa siempre el rechazo a aceptar o la imposibilidad de soportar la vida que su propia sociedad ofrece al individuo. En este sentido, y cualesquiera que sean las explicaciones propuestas, evidencia una profunda distorsión - e indica quienes son las víctimas -".

Durant el primer terç del segle XX la població catalana es concentra al litoral. El destí principal de la immigració, per tant, seria la ciutat de Barcelona -de cada tres immigrants dos anaven a la capital catalana- i les comarques més properes a la capital. D'aquesta manera, la població de la ciutat de Barcelona va incrementar-se en 386.482 persones entre 1915 i 1930, de les quals aproximadament 185.000 eren no-catalanes, a més de 70.000 immigrants procedents de la resta de Catalunya. L'assentament dels immigrants a Barcelona dibuixaria una sèrie d'espais clarament diferenciats. Un d'ells era el de la "Barcelona autòctona", amb predomini dels nascuts a la ciutat, localitzada principalment a la dreta de l'Eixample, part de Gràcia, el centre de Ciutat Vella i els antics nuclis municipals de Sants, Horta, Sarrià, Sant Andreu i Sant Martí (aquest en menor proporció) ara convertits en barris de la ciutat. Els altres espais configuraven la "Barcelona immigrant" localitzada a Ciutat Vella -el Barri Gòtic- i a la perifèria dels antics municipis com Sant Martí, Gràcia, Sants i la part alta de Sant Andreu. A més, trobem importants concentracions d'immigrants a als barris suburbials de cases barates i de barraques que es trobaven principalment a Montjuïc i la franja litoral, però també a la perifèria de l'esquerra de l'Eixample, la Sagrada Família i les Corts.
Quadre 5. La concentració de la població a Barcelona i les seves comarques immediates (1857-1930)
FONT: TERMES, Josep. De la Revolució de Setembre a la fi de la Guerra Civil (1868-1939). Edicions 62. Barcelona, 1987.

La societat catalana va rebre aquesta immigració de maneres molt diferents segons el punt de vista adoptat: els sectors més conservadors els presentaven com una amenaça, els més progressistes com una esperança de futur. En aquells anys s'arribaria a crear un despectiu " murciano " que serviria per a denominar despectivament els nouvinguts. L'impacte certament havia de ser considerable ja que de l'1,25% de no-catalans residents al país el 1887 es passava a un volum d'immigrants que oscil·lava al voltant del 20% el 1930. Tot i que l'animadversió va centrar-se en els col·lectius murcians (73.826 immigrants) i almeriencs (37.544), la realitat és que en l'any 1930 trobem a Catalunya nombrosos immigrants procedents de València (50.707), Castelló (49.247), Osca (43.675), Terol (38.193), Saragossa (36.478), Alacant (26.211), Madrid (15.106) i les Illes Balears (11.317). La immigració espanyola a Catalunya el 1920 era de 300.871 persones, el que constituïa el 12,83% de la població -percentatge que creix fins el 19,21% de la població si només observem la província de Barcelona-, mentre que el 1930 ja era de 509.721 persones, el que representava el 18,26% de la població total catalana -el que suposava el 25,35% de la població de la província de Barcelona-. Val a dir que els immigrants catalans no barcelonins traslladats a la capital també feien un volum considerable, arribant als 192.226 el 1930.

L'Ajuntament de Barcelona debatria en el gener de 1933 sobre el problema de la immigració a la ciutat, per acabar concloent que no existia cap problema i desviant la proposició de formació d'una comissió destinada a l'estudi de la qüestió cap a la comissió de política social. El regidor radical Santamaria -un dels signants de la proposició- va dir que " tots els treballadors espanyols tenen dret a venir ací" i el regidor Vilalta de l'Esquerra Republicana va aclarir que el seu partit considerava " catalans tots els que del seu treball visquin a Catalunya ". El debat social existia, però les autoritats polítiques no van intervenir per frenar una immigració, que en aquells moments ja davallava per si sola com a conseqüència de la depressió.

L'allau immigratòria que havia caracteritzat els anys vint va estroncar-se en els anys de la República a causa de l'extensió a Espanya de la crisi econòmica europea derivada de la Gran Depressió, tot i que el nombre de nouvinguts pel quinquenni 1931-1935 encara seria considerable i suposava el 50,4% del creixement del país. Seria l'esclat de la Guerra Civil, el 1936, el que acabaria de convulsionar la situació. La importància de les migracions durant els anys de guerra és molt difícil d'avaluar ja que, si bé numèricament es presenta un increment de població importantíssim, realment s'hauria de parlar de desplaçaments forçats per motius de mobilització militar i d'allau de refugiats. Per tant, Catalunya va rebre durant la Guerra Civil gran quantitat de civils refugiats -es calcula una xifra aproximada de 200.000 refugiats "controlats"-, sobretot d'Astúries, el País Basc i l'Aragó, però seria només la conjuntura bèl·lica el que els portava al país i majoritàriament serien aquests refugiats els primers que fugirien cap a França davant de l'entrada franquista al país el 1939 o bé serien retornats als seus llocs d'origen per les autoritats franquistes a través de les anomenades Oficinas de Evacuación de Refugiados.

# data[].attributes.attachment_link.title
08. Transformacions econòmiques i socials a l'Espanya del primer terç del segle XX

# data[].attributes.attachment_link.description
dijous, 26/05/2011 El primer cens modern espanyol, realitzat el 1857, donava a Catalunya una població de 1.652.291 habitants; el 1877 la població havia crescut fins els 1.752.033 i el 1900 ja era de 1.966.382 persones. El país es dividia geogràficament en dues grans àrees: la litoral o industrial i la continental o rural.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
dimarts, 8/03/2011

La reorganització de l'Estat. El 1925, Primo de Rivera va passar a governar el país a través d'un directori civil composat per tecnòcrates i polítics, tot i que el pes dels militars va continuar sent important i el règim no va deixar de ser mai una dictadura. Aleshores, un cop instaurada la dictadura, amb la intenció de donar-li continuïtat i permanència, s'iniciaria la institucionalització del règim per superar l'Estat provisional imposat pel cop d'Estat el 1923 i per evitar un possible retorn al vell sistema restauracionista.

La solució adoptada per Primo de Rivera va ser una confluència del sentiment paternalista i de l'autoritarisme corporativista tradicional de la dreta espanyola. Igualment, el model i la influència del feixisme italià van ser molt clares en aquesta etapa de la dictadura. Així, el 1927, va crear-se l'Assemblea Nacional Consultiva, de caràcter corporatiu perquè els seus membres no eren escollits per sufragi, sinó per designació entre ciutadans pertanyents a les grans institucions públiques i corporatives.

El directori civil convertia la dictadura en un règim burocràtic, conservador i nacionalista espanyol. Es tractava d'aconseguir la mobilització de determinades capes socials per assegurar que la dictadura tingués un suport permanent. L'objectiu de Primo de Rivera era organitzar una elit de notables que es convertís en la nova classe política. Primo de Rivera, seguit els tòpics regeneracionistes, aspirava a aconseguir una revolució "nacional i patriòtica" des de dalt.

Per promoure l'adhesió al nou sistema va crear-se un nou partit polític: la Unión Patriótica, el partit únic que havia de legitimar la política governamental sota el lema: " España, una, grande e indivisible ". El partit únic de la dictadura es tractava d'una formació governamental, sense un programa ideològic definit, que tenia la missió de proporcionar suport social al règim i de seguir les directrius del poder en un intent de donar una parença oberta d'un sistema dictatorial en les formes i els continguts.

La Unión Liberal era un partit antidemocràtic, antiparlamentari, antiliberal i anticomunista proper al feixisme. El seu objectiu era incorporar a la gent políticament més "neutra" i que no es sentia representada pels partits polítics tradicionals de la Restauració. L'ideòleg del partit va ser José María Pemán, un catòlic tradicional i antiliberal. Els seus afiliats procedien bàsicament de les files del catolicisme, dels funcionaris de l'administració i dels cacics rurals. L'única aportació del partit únic va ser l'organització de plebiscits que donaven suport a la política governamental.

Política econòmica. La dictadura va beneficiar-se de la bona conjuntura econòmica internacional dels "feliços anys vint", tot aspirant a millorar el benestar social de la població i la de la situació laboral. En aquest context, el règim va iniciar un programa de foment de l'economia en el terreny industrial i en el de les infraestructures, tot i que gairebé no va dedicar cap esforç al problema agrari.

Les idees rectores de la política econòmica de Primo de Rivera van ser la nacionalització d'importants sectors de l'economia, el proteccionisme industrial i la intensificació de l'intervencionisme estatal. L'Estat va assolir un gran protagonisme gràcies al foment de les obres públiques (ferrocarrils, carreteres, plans hidroelèctrics, etc.).

Va crear-se el Consejo de la Economía Nacional per crear un pla econòmic que regulés la indústria. El govern va aprovar el Decret de Protecció de la Indústria Nacional que preveia la concessió d'ajudes estatals a les empreses que no podien competir amb l'exterior. També van concedir-se grans monopolis com el de la telefonia a la Compañía Telefónica Nacional de España (a Catalunya expropiant la línea a la Mancomunitat) o l'exclusivitat en la importació, refinatge, distribució i venda de petroli a la companyia CAMPSA, un monopoli estatal per a l'abastiment d'hidrocarburs.

En el terreny agrari, va promoure's el regadiu mitjançant la creació de les confederacions hidrogràfiques, que pretenien l'aprofitament dels recursos hidràulics de les conques dels grans rius espanyols.

Com a conseqüència d'aquesta política, la renta nacional va augmentar, el sector serveis va registrar un desenvolupament increïble i sectors com la indústria química, el transport o l'electricitat van poder introduir noves tecnologies. La política comercial ultraproteccionista i els mètodes intervencionistes per fomentar la producció van suposar un increment de la producció industrial.

Ara bé,a política d'inversions va anar creant problemes financers cada cop més greus. El ministre d'Hisenda José Calvo Sotelo va intentar introduir una reforma fiscal basada en la introducció d'un impost progressiu sobre la renda, els productes de luxe i els beneficis. La reacció dels empresaris que consideraven que el pla era gairebé "bolxevic" va avortar aquesta iniciativa que va ser substituïda per un increment dels impostos indirectes.

A partir de 1926, la pesseta va veure com pujava la seva cotització, però aquesta revalorització de la moneda era conjuntural i aviat va arribar la caiguda de les cotitzacions de la pesseta. Això va suposar importants pèrdues econòmiques per al règim, però aquest no va caure per qüestions exclusivament econòmiques.

Política social. En el terreny social, la dictadura va posar en marxa un model de regulació del treball que pretenia eliminar els conflictes laborals mitjançant la intervenció de l'Estat, la integració dels sectors moderats del moviment obrer (UGT) i la repressió de les organitzacions més radicals (CNT i PCE).

Amb aquesta finalitat va crear-se l'Organització Corporativa Nacional, un sistema de sindicalisme vertical que agrupava patrons i obrers en grans corporacions i que regulava els conflictes laborals a través de la formació de comitès paritaris formats per un nombre igual de patrons i obrers. La seva missió era la reglamentació dels salaris i de les condicions de treball, i també la mediació i l'arbitratge en cas de conflicte.

El sistema corporativista va ser ben vist, encara que no en tots els seus aspectes, per una part del moviment obrer, representat per la UGT, que gràcies al seu col·laboracionisme amb la dictadura va poder moure's amb una certa llibertat. Per contra, anarcosindicalistes i comunistes van rebutjar el model i, a més, van ser perseguits i obligats a actuar des de la clandestinitat.

L'oposició a la dictadura. L'oposició a Primo de Rivera va ser una amalgama heterogènia de forces polítiques i socials integrada per alguns dels líders dels partits dinàstics, republicans, catalanistes, comunistes, anarquistes, sectors de l'exèrcit i intel·lectuals.

Els antics partits del tornisme restauracionista van criticar la durada excesiva d'un règim que se suposava d'excepció i, davant la seva institucionalització des de 1925, i alguns dirigents liberals i conservadors van participar en conspiracions militars per tombar la dictadura, com ara l'anomenada "sanjuanada" de 1926, un cop d'Estat que va ser frustrat, però posava de manifest la crisi de la dictadura.

La dictadura també va exercir un fort control sobre els intel·lectuals i el món universitari mitjançant la censura i la limitació de la llibertat de càtedra universitària. Així, molts dels intel·lectuals que havien donat el seu suport inicial a la dictadura van haver de marxar cap a l'exili (Unamuno va ser desterrat a Fuerteventura i Blasco Ibáñez va exiliar-se) mentre que, en paral·lel al rebuig de la dictadura, van anar distanciant-se de la monarquia -Ortega i Gasset publicava el manifest Delenda est Monarchia -.

A més, el tancament d'algunes universitats va derivar en aldarulls i protestes d'estudiants que van ser l'origen d'un gran sindicat estudiantil: la Federación Universitaria Española, una organització d'oposició que va promoure actes a favor de la República per tot el país.

Però, el conflicte polític més persistent del període es produiria amb el republicanisme i el catalanisme. L'oposició dels republicans al règim va ser permanent i va donar lloc a l'organització de l'anomenada Alianza Republicana, que va aconseguir unir les diferents faccions del republicanisme i desenvolupar una àmplia campanya contra el rei i el dictador a l'exterior del país.

Per la seva banda, el PSOE no va participar en les diferents conspiracions contra la dictadura. Així, els socialistes no van distanciar-se formalment de la dictadura de Primo de Rivera fins a la descomposició del règim. És més, tot i que des de 1926 s'havien negat a participar en l'Assemblea Consultiva del règim, els socialistes no van rebutjar els intents continuistes del règim i van pronunciar-se a favor de la sortida republicana fins el 1929.

Finalment, els anarquistes mai van contemplar la possibilitat de col·laborar amb la dictadura i haurien d'actuar des de la clandestinitat. La forta persecució de la CNT va agreujar l'enfrontament al seu interior entre els que defensaven posicions més possibilistes i els partidaris de posicions més radicals i violentes. Des d'aquests sectors, el 1927, es va crear la Federación Anarquista Ibèrica (FAI) amb l'objectiu de mantenir la doctrina de Bakunin i impedir que els obrers s'apropessin al reformisme socialista, a la cooperació amb els partits polítics i al comunisme soviètic.

# data[].attributes.attachment_link.description
dimarts, 8/03/2011 La reorganització de l'Estat. El 1925, Primo de Rivera va passar a governar el país a través d'un directori civil composat per tecnòcrates i polítics, tot i que el pes dels militars va continuar sent important i el règim no va deixar de ser mai una dictadura.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El 1909, els esdeveniments a l'àrea de domini espanyol al Marroc van obligar a cridar a la lleva dels reservistes per anar a la guerra, una nova guerra colonialista per defensar les restes de l'Imperi espanyol i els seus interessos miners al Rif marroquí. L'error del govern cridant els reservistes catalans per anar a la guerra, la majoria casats i amb fills i sense la possibilitat de convertir-se en soldats de quota, és a dir, sense les 1.500 pessetes que costava evitar la lleva, va provocar l'esclat d'una vaga general contra el mateix govern de Maura i contra la guerra.

La proposta de vaga general va ser feta pel grup socialista de La Internacional, recolzat pels anarquistes. Com que ni la Solidaritat Obrera ni els lerrouxistes ni els dirigents d'Esquerra Catalana van voler fer-se càrrec de la direcció de la vaga, va formar-se un Comitè de Vaga integrat per un representant socialista, un anarquista i un republicà federal. Reunits a la seu de la Solidaritat Obrera, van arribar a diferents acords sobre l'estratègia a seguir: es van nomenar delegats per diferents llocs de Catalunya i van donar instruccions sobre la tàctica a seguir.

El dilluns, 26 de juliol, cap al migdia ja només funcionaven els tramvies a Barcelona. El governador civil va haver de cedir aleshores el poder al comandament militar i la Guàrdia Civil ja que no se'n refiava de les tropes i la policia. A la tarda, la vaga general ja era completa, però el capità general va limitar-se a col·locar guàrdies davant dels centres públics i a reforçar les casernes fins que arribessin reforços. En paral·lel, l'anticlericalisme radical donava els seus fruits i la vaga general derivava en una revolta dirigida contra els centres religiosos. Van aixecar-se barricades i van tallar-se totes les comunicacions de Barcelona amb la resta de l'Estat. Mentrestant, la burgesia catalana es tancava als seus domicilis o marxava cap a les seves residències fora de la ciutat a l'espera de l'evolució dels esdeveniments ja que interpretava que interpretava que simplement s'estava produint un enfrontament entre el govern central i els obrers.

La revolta va ser caòtica i espontània. De dimarts a dijous la ciutat va quedar en mans dels revoltats, però els mateixos dirigents de la vaga van veure com la situació se'ls escapava de les mans per manca d'organització. Amb Lerroux, oportunament de viatge a l'Argentina, negant-se a proclamar la República, la revolta es quedava sense el seu rostre més visible i explotava la vessant més radical i anticlerical: quaranta convents i vint-i-una esglésies van ser cremades. La realitat és que no dirigien la sublevació ni els radicals, ni els nacionalistes republicans, ni els mateixos anarquistes i la manca de direcció i coordinació polítiques van derivar cap a l'acció incontrolada de grups que actuaven indiscriminadament.

Tanmateix, a la resta de Catalunya, amb l'excepció de Sabadell, la vaga va ser més limitada, tot i que van aixecar-se barricades a la major part de les localitats industrials. A més, des de dijous, amb l'arribada dels reforços militars i de la Guàrdia Civil, la situació va fer un tomb, fent-se evident que el restabliment de l'ordre era cosa de pocs dies.

Les conseqüències de la revolta van ser més d'un centenar de morts, nombrosos ferits, una forta repressió amb la suspensió de les garanties constitucionals a Barcelona fins el novembre, 2.500 persones detingudes, uns 2.000 exiliats o fugits a França temorosos de la repressió, la celebració de 216 consells de guerra i l'afusellament de Francesc Ferrer i Guàrdia, un pedagog anarquista fundador de l'Escola Moderna, qui va ser acusat de ser el dirigent de la revolució frustrada. Les massives protestes internacionals no van poder evitar la seva mort, tot i que no s'havia provat que tingués cap relació directa ni amb la vaga general ni amb l'esclat dels incidents. L'execució va ser tant una represàlia originada per l'atac al sistema escolar catòlic pels seus intents de potenciar l'escola laica com una mostra del càstig exemplar que volia exercir el govern.

Si a nivell espanyol, l'actuació del govern va aixecar una onada de protestes que van fer caure Maura del poder, a Catalunya també van produir-se conseqüències polítiques: el lerrouxisme, desacreditat pel seu posicionament oportunista, va començar a perdre influència entre els treballadors; el fracàs del moviment va provocar el desengany d'importants sectors de la classe obrera respecte dels polítics republicans, fet que afavoriria sensiblement l'arrelament del sindicalisme apolític anarquista de la CNT en els anys següents; i la Solidaritat Catalana va rebre el seu cop definitiu amb la Lliga Regionalista patint un important retrocés electoral després d'haver donat el seu suport indirecte a la repressió de la revolta popular.

Article publicat a Esquerra Nacional nº 198 (2011).

Etiquetes: Catalunya contemporània, Crisi de la Restauració, Espanya Contemporània, Història d'Espanya, Història de Catalunya, Història del Món Contemporani, Segle XX, Setmana Tràgica

# data[].attributes.attachment_link.title
Rosa de Foc: Setmana Tràgica, la revolta

# data[].attributes.attachment_link.description
El 1909, els esdeveniments a l'àrea de domini espanyol al Marroc van obligar a cridar a la lleva dels reservistes per anar a la guerra, una nova guerra colonialista per defensar les restes de l'Imperi espanyol i els seus interessos miners al Rif marroquí.

# data[].attributes.body
El segle XX va ser un segle de molts canvis i transformacions a tots nivells. Moltes vegades ens ho hem mirat des dels canvis científics i tecnològics ( medicina, vacunes, ginys tecnològics…) però no podem perdre de vista que aquests canvis i transformacions a vegades eren el resultat o els activadors d’altres canvis, a nivell econòmic i social.

Catalunya no és pas una excepció de tot el que diem. Més aviat el contrari, en algunes coses va ser avantguarda d’algunes de les transformacions i canvis que es van produir al món en aquest període.

Així ens situarem al període que abasta des de 1900 fins a 1940.L’objectiu és conèixer i arribar, en la mesura del possible, a viure en primera persona, els canvis i transformacions que van succeir en aquest període.

El producte d’aquest PA serà un text, en format literari, que recollirà el llibre de vida (diari) d’una persona situada en aquest període històric.

# data[].attributes.body
1. Identificar els moments més importants de la Catalunya del
2. Relacionar els elements de canvi que es produeixen en aquest període amb la nostra societat.

3. Analitzar les raons que provoquen els canvis i els models que se’n deriven fruit d’aquests canvis.
4. Argumentar les pròpies idees i mostrar una actitud crítica vers les opinions i posicions dels altres així com de les informacions que es puguin trobar.

5. Obtenir informació i escriure textos que relatin i descriguin situacions, personatges i fets de la història a que ens referim.

# data[].attributes.body
ÀMBIT SOCIAL

Dimensió Històrica.

Competència 3. Interpretar que el present és producte del passat, per comprendre que el futur és fruit de les decisions i accions actuals.

Competència 4. Identificar i valorar la identitat individual i col·lectiva per comprendre la seva intervenció en la construcció de subjectes històrics.

Dimensió Geogràfica.

Competència 6. Aplicar els procediments de l’anàlisi geogràfica a partir de la cerca i l’anàlisi de diverses fonts, per interpretar l’espai i prendre decisions.

Competència 7. Analitzar diferents models d’organització política, econòmica i territorial, i les desigualtats que generen, per valorar com afecten la vida de les persones i fer propostes d’actuació.

Dimensió Cultural i artística.

Competència 8. Analitzar les manifestacions culturals i relacionar-les amb els seus creadors i la seva època, per interpretar les diverses cosmovisions i la seva finalitat.

ÀMBIT CULTURA I VALORS

Dimensió personal.

Competència 1. Actuar amb autonomia en la presa de decisions i ser responsable dels propis actes.

Competència 3. Qüestionar-se i usar l’argumentació per superar pre-judicis i per consolidar el pensament propi.

Dimensió interpersonal

Competència 5. Mostrar actituds de respecte actiu envers les altres persones, cultures, opcions i creences.

Competència 6. Aplicar el diàleg i exercitar totes les habilitats que comporta, especialment per a la solució de conflictes interpersonals i per propiciar la cultura de la pau.

Dimensió sociocultural.

Competència 7. Comprendre i valorar el nostre món a partir de les arrels culturals que l’han configurat.

Competència 9. Analitzar críticament l’entorn (natural, cientificotecnològic, social, polític, cultural) des de la perspectiva ètica, individualment i de manera col·lectiva.

ÀMBIT LLENGUA

Dimensió Comunicativa. Expressió escrita.

Competència 5. Escriure textos de tipologia diversa i en diferents formats i suports amb adequació, coherència, cohesió i correcció lingüística.

Dimensió Comunicativa. Expressió oral.

Competència 7. Obtenir informació, interpretar i valorar textos orals de la vida quotidiana, dels mitjans de comunicació i acadèmics, incloent-hi els elements prosòdics i no verbals.

# data[].attributes.attachment_link.title
Pipe Of Peace - Paul McCartney - 1983 [HQ]