# data[].attributes.attachment_link.title
Кобилянська_Ольга2

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дмитро Заєць | Листопад, 18, 2019 | Літературне

Пропонуємо тобі доторкнутися до творчості гірської орлиці - Ольги Кобилянської. Новела "Valse melancolique" нова у програмі ЗНО, та ми впевнені, що вона тобі сподобається і зачепить найтонші струни твоєї душі...

Розповідь ведеться від першої особи. Оповідачка - молода дівчина на ім'я Марта. Вона розповідає про своє ставлення до музики, про те, що не може слухати меланхолійних мелодій, бо вони викликають у неї сум. А от коли звучить жвава музика, Мартине серце так радіє, що вона готова обійняти цілий світ. Любить вона й класичну музику, яку її навчила розуміти одна товаришка, що сама була мов "олицетворена музика".

Мешкали разом три товаришки. Утім, спершу їх було дві: Марта й Ганна - молода художниця, що закінчувала навчання та мріяла поїхати до Італії. Ганна була гарна й талановита, понад усе цінувала мистецтво й мала дуже оригінальні погляди на життя. Марта же мріяла стати вчителькою, тож готувалася до матури (екзамену): вчилась іноземних мов, музики та "прерізних робіт ручних".

Дівчата винаймали дві великі кімнати, елегантно обставлені завдяки Ганні, що походила із заможної родини й мала більші статки, ніж Марта. Між подругами деколи спалахували суперечки, які, втім, швидко згасали, бо великою була приязнь між ними, попри різні погляди на життя й характери. Ганна "панувала" над Мартою, "мов над якою підданою", бо мала сильну волю, але Марту це не гнітило.

Художниця часто торкалась у розмовах теми незалежності жінки, переконувала товаришку, що зовсім не обов'язково виходити заміж, народжувати дітей, адже можна жити, наприклад, лише для мистецтва. Ганнуся запропонувала подрузі план на майбутнє: якщо вони не вийдуть заміж, то візьмуть до себе ще третю компаньйонку й заживуть утрьох: "Не будемо, приміром, жінками чоловіків або матерями, лише самими жінками. Ти розумієш? Будемо людьми, що не пішли ані в жінки, ані в матері, а розвинулися так вповні..."

Випадок змусив дівчат взяти до себе третю компаньйонку значно раніше, ніж вони планували. Господар квартири підняв орендну плату. Ганна впала в розпач. Дівчата обговорювали різні варіанти виходу з ситуації й довго сперечалися, зрештою вирішили запросити до себе третю дівчину, щоб вирішити цю проблему. Компаньйонку викликалася пошукати Марта. На закид Ганнусі, що з неї поганий психолог, дівчина відповіла, що покладатиметься на свою інтуїцію.

Дівчата дали оголошення, що шукають компаньйонку, і чекали.

Якось у грудні служниця принесла візитку. Власницю візитки звали Софія Дорошенко. Дівчата кинулися до служниці розпитувати, як була вбрана незнайомка, який вигляд вона мала. Служниця відповіла, що дівчина була вбрана в усе чорне, негарна, її обличчя було "змарніле, зі смутними очима". Коли ж Ганнуся почула, що майбутня співмешканка питала, чи теплі кімнати, бо має фортеп'ян і не зносить холоду, то обурилася (вона хотіла малювати в тиші, а не "слухати дурних вправ і гам") й заявила, що вона налаштована проти такої кандидатури. У кінці розмови служниця Катерина сказала, що дівчина обіцяла прийти за два дні, аби познайомитись особисто, адже помешкання їй дуже сподобалось.

По обіді Ганнуся пішла кататися на ковзанах, а Марта на урок англійської мови. Тут їй спало на думку розпитати, чи хто не знає Софії Дорошенко. Знали її, як виявилось, одна молода німкеня й один студент. Софія отримала від них позитивні характеристики: дівчина дуже гарна й порядна, чудово грає на фортеп'яні.

Наступного дня Марта побачила Софію на уроці гармонії. Вона сиділа в другому ряді, перед Мартою, й уважно слухала теорію. Марта відчула до дівчини якийсь дивний потяг, неустанно дивилася на неї.

Другого вечора дівчата мовчки сиділи в кімнаті й думали кожна про своє. Ганнуся обурювалася, що не одержала сподіваної стипендії. Марта ж була пригнічена через те, що молодий професор, з яким вона завжди радо розмовляла й до якого відчувала симпатію, сьогодні більше уваги приділяв молодій німкені. Дівчина думала, що сказала б Ганна, дізнавшись про її симпатію до цього професора.

Напевно, насміхалася б, що вона хоче заміж. Ганнуся мала багато залицяльників, проте ні в кого з них не закохувалася. Подруги дуже різнилися: якщо для художниці найголовнішим у житті було мистецтво, то для Марти - любов.

Раптом хтось застукав у двері. То була Софія Дорошенко. Звертаючись до Марти, вона лагідним тоном перепросила, що прийшла так пізно, сказала, що готується вступати до консерваторії й що якби Марта не мала нічого проти того, що вона грає, то вона переселилася б до дівчат уже завтра чи післязавтра. Марта сказала, що вирішить Ганна. Та була налаштована дуже насторожено.

Ганна спитала гостю, чи гарно вона грає, на що та відповіла, що не знає, бо грає "по своїй душі". Намагаючись вийти з незручного становища, Софія сказала, що не хоче нікому заважати своєю музикою, тож не образиться, якщо почує відмову. Вона сказала, що звикла віддавати музиці всі свої сили й почуття, а тут їй би заважав вічний неспокій через думку, що вона псує життя співмешканцям.

Скромна поведінка та душевна тонкість дівчини так сподобалися Ганнусі, що вона запропонувала їй залишитися з ними. Софія дуже зраділа, що знайшла житло й товаришок, одразу ж заплатила за помешкання на три місяці вперед і попрощалася, відмовившись від чаю.

Третього дня Софія переселилася. Речей вона мала небагато. Найкраще, що в неї було, - фортеп'ян: чорний, із дорогого дерева, прикрашений арабесками. Дівчина тішилася, що в їхніх високих покоях інструмент буде прекрасно звучати. Увечері Софія грала етюд Шопена...

Марта помітила, як зблідла під впливом мелодії Ганнуся. Вперше в житті її схвилювало чуже мистецтво, і це було дивом. Коли Софія перестала грати, художниця кинулася до неї зі щирими похвалами, на що артистка тільки скромно всміхнулася.

Софія дуже подобалася дівчатам: була мила й дуже скромна. Всміхалася вона рідко й завше здавалася зануреною в смуток. Про себе розповіла небагато. Батько її був директором великого банку, розорився й помер. Мати дівчини тяжко хворіла, була прикована недугою до крісла й доживала віку при своєму братові, який допомагав грошима й племінниці. Найбільше Софія боялася, що дядько одружиться, і тоді про консерваторію їй доведеться забути.

Ганнуся любила спостерігати за Софією. Художниця, вочевидь, була непоганою психологинею, адже підмічала найдрібніші деталі в поведінці людей і давала їм точну характеристику. Щодо Софії вона дійшла висновку, що та була нервовою натурою, переповненою почуттями, які вона стримувала, а також висловила здогадку, що в Софіїному житті мусило бути якесь нещасливе кохання. Ганна вирішила будь-що довідатись, що за пригода так позначилася на житті Софії.

Дівчата допомагали хворобливій музикантці кожна на свій лад: Ганнуся підбирала їй убори, робила модні зачіски, Марта ж допомагала вирішувати побутові проблеми. Товаришки жили в злагоді, ділилися сумлінно домашньою працею. Коли до Ганни приходили інші дівчата, яких вона вчила малювати, Софія залишала гамірливе товариство, відчуваючи себе зайвою.

Одного дня сталася подія, яка дуже вразила Софію. У будинку навпроти оселилася молода пара: якийсь молодий технік із жінкою. По речах, які вони завозили, було видно, що це люди багаті. Коли Софія їх побачила, то аж змінилася на лиці: на ньому відбилася страшна ненависть. Марта не наважилася спитати, в чому річ, а сама Софія нічого не пояснила, натомість сіла за фортеп'ян і заграла.

Перша частина мелодії була весела, а друга - сповнена шаленого болю й несамовитого смутку. На питання Марти дівчина відповіла, що це меланхолійний вальс, який вона створила сама. Марта так і не наважилася запитати, що ж викликало в Софії таку бурю емоцій.

Одного разу Марта, повернувшись із уроку англійської, почувалася нещасною. Молодий професор, якого вона покохала, зустрічався з німкенею в неї вдома. Дівчина кинулася на диван і заридала. Ганни не було вдома, і Марта відкрила своє горе Софії. Музикантка сказала, що така причина не варта сліз, й порадила дівчині розвивати в собі гордість, єдину зброю жінки, і ніколи не принижуватися перед негідною людиною.

Сховавши голову на коліна Софії, Марта спитала: "Ти любила, музико?" Тоді Софія розповіла трагічну історію свого кохання. Той, кого вона полюбила дуже палко, усією душею, хоч і мав почуття до дівчини, проте злякався її надто сильного почуття й одного дня від'їхав без жодних пояснень, тобто просто втік. У відчаї Софія шукала його там, де звикла бачити, бігала вулицями, розпитуючи перехожих, чи не бачили його. Потім він оженився з іншою - донькою якогось багатого броварника, а тепер, як виявилось, оселився в сусідньому будинку.

Він дуже змінився, "неначе без характеру остався"... Софія додала, що вони ще три рази зустрічалися й чоловік зізнався, що згадує про неї, й сказав, що його переслідує прикре почуття, що він чує її плач. Софія більше не любила нікого у своїм житті, музика стала її єдиною відрадою, єдиним сенсом життя.

Через два дні Софія поїхала до хворої матері. Марта переповіла Ганні історію її кохання. Дівчина була дещо розчарована, бо слухаючи вальс, сподівалася чогось бурхливішого.

Софія повернулася засмученою: її мати лежала дуже хвора. Вона приїхала, щоб попросити в родичів учениць, яким давала уроки музики, дозволу на двотижневу відпустку, адже мусила їхати назад до матері. Наступного разу Софія повернулася швидше, ніж за два тижні. Була бліда й змучена: її мати померла.

Відтоді дівчина жалілася, що не може позбутися якогось смертельного подиху, зігріти змерзлої душі. Ганна намагалася зробити все, аби повернути Софію до життя. Спершу це ніби вдалося: Софія повернулася до музики з подвійним запалом, бо восени мала їхати до Відня, щоб вступати до консерваторії.

...Настав травень.

Ганнуся марила про мандрівку до Рима. Марта тим часом уже стала нареченою професора (як виявилося, даремно ревнувала вона його до молодої німкені: той лише для одного свого товариша "робив рекламу"). Дівчата чекали на прихід Софії, щоб разом прогулятися. Вона повернулася сама не своя, була бліда, як смерть. Зізналася, що отримала листа від дядька. Вона дала прочитати того листа дівчатам. У листі було сказано, що дядько оженився, тож не дасть їй грошей на навчання у Відні. Софія сіла грати свій вальс...

Дівчата плакали, розуміючи, що мрія дівчини розбилася: "Обі знали ми, що одне життя зломилося". Останньою краплею, що остаточно зламала Софію, стала струна, що несподівано обірвалася в її улюбленому інструменті. Софія впала обличчям на струни й зомліла. Вона дістала серцевий удар. Пережитий стрес виявився смертельним. Софія померла ...

За шість тижнів Ганнуся виїхала до Рима. Повернулася лише за три роки з гарним чорнявим дворічним хлопчиком, але без чоловіка. Вона пояснила Марті, що з батьком її хлопця вони не змогли порозумітися щодо способу життя, тож вона вирішила виховувати сина сама. Софіїн фортеп'ян забрала Марта, на ньому грає тепер її син. Марта й понині не може позбутися думки, що музика позбавила Софію життя, "одною-однісінькою, тоненькою струною вбила її!.."

Літературний рід - епос.

Жанр - психологічна новела (у творі насамперед відтворено думки та переживання жінок-інтелектуалок).

Деякі літературознавці відносять "Меланхолійний вальс" за жанром до так званої "музичної новели". Провідними засобами зображення переживань персонажів, їхньої емоційної напруги виступають музичні образи та мотиви. Музика передає й загальний меланхолійний настрій твору.

Тематика: зображення долі талановитих жінок-інтелігенток, що присвятили своє життя служінню мистецтву, пошук ними свого життєвого шляху, самовизначення себе як неповторної особистості.

Провідні ідеї: важливість ролі мистецтва та його вплив на людину, на її життя та світовідчуття; важливість захисту жінками власної гідності та права самостійно обирати майбутнє, необхідність повноцінної реалізації жінкою своїх духовних потреб, поваги суспільства до жінки як до особистості.

Зауважте! Для розуміння ідейної спрямованості новели потрібно знати, що Ольга Кобилянська захоплювалась ідеями фемінізму й емансипації жінок. Ще у вісімнадцятирічному віці Ольга познайомилась із Софією Окуневською - освіченою дівчиною, що згодом стала першою на Буковині жінкою-лікарем, і Наталею Кобринською - письменницею та громадською діячкою, що боролася за емансипацію жінок, тобто за надання жінкам усіх тих прав, які мали чоловіки.

Провідна ідея феміністичного руху полягає в тому, що в суспільстві домінують чоловіки, і це несправедливо, бо це домінування пов'язане з патріархальними пережитками, стереотипами та упередженнями (наприклад, твердження, що призначенням жінки є винятково виконання ролі дружини та народження й виховання дітей). Феміністки відстоюють рівність із чоловіками в культурному, громадському та приватному житті.
Історія написання твору:
Новелу О. Кобилянської "Valse mélancolique" було опубліковано в 1898 р. у "Літературно-науковому віснику", проте її німецькомовний варіант було написано чотирма роками раніше.

Безпосереднім поштовхом до написання новели стали непрості особисті стосунки письменниці з Осипом Маковеєм, нещасливе кохання до нього. Ольга Кобилянська порівнювала себе з героїнею твору Софією Дорошенко. Про автобіографічність твору мисткиня відверто писала в листі до О. Маковея в 1898 р.: "Прочитали-сьте"Valse mélancolique" і знаєте історію мого життя. Се моя історія. Більше не кажу нічого".

Цілком можливо, що чоловік відчував докори сумління за її розбите кохання, адже першим твором, який він підготував до друку на посаді редактора "Літературно-наукового вісника", була саме новела "Valse mélancolique".

Ольгу та її героїню Софію поєднує не лише трагічне, нерозділене кохання, але й надзвичайна любов до музики. У сім'ї Ольги Кобилянської дуже любили музику, тому вже у вісім років письменниця, займаючись лише два місяці, змогла освоїти фортепіано й грати мелодії на слух. Письменниця була дуже обдаровано музично.

Серед музичних інструментів, якими вона володіла, можна виокремити фортепіано, дримбу та цитру. Улюбленим композитором Ольги був Фредерик Шопен. Також вона захоплювалася творчістю Моцарта, Мендельсона, Бетховена тощо. Музика мала важливу роль у подальшому творчому розвитку молодої письменниці.

***

Думаємо, тобі буде цікаво подивитися мультики та фільми за творами програми ЗНО! Читай статтю нижче :)

Головні герої: Марта, Ганна, Софія.

Марта - майбутня вчителька.

За характером Марта дуже скромна, лагідна, ніжна, співчутлива, м'яка. Найбільшою радістю для неї є допомогти іншій людині, догодити їй; вона часто відчуває бажання "обійняти цілий світ".

Вона з цікавістю та певним співчуттям вислуховувала "новітні думки", які висловлювала її подруга Ганна, проте не надто їх поділяла: "Я не була ніяким новітнім типом, не мала жодних претензій до титулу "вибраної істоти"..." Марті набагато ближчі традиційні цінності, які її подруга-художниця якраз відкидала: турбота про коханого чоловіка, про власних дітей, про господарство, хоч і необхідність розвиватися духовно, цінувати мистецтво Марта усвідомлювала: "Штука [мистецтво] - то великий чоловік, але я сказала би, що любов - більший". Дуже влучну й глибоку характеристику Марти висловила її подруга Софія:

Прототипом Марти, як можна судити з листа О. Кобилянської до О. Маковея від 6 травня 1898 року, була близька подруга письменниці Ольга Устиянович - добра й любляча товаришка.

Ганна - художниця. "Мала двадцять і кілька років, була знімчена полька і брала своє заняття дуже поважно. Дразлива і химерна, коли малювала, була в щоденнім житті наймилішою людиною". Ганну дуже любили й шанували товаришки по заняттю та професори, називаючи "улюбленицею долі". Ганна мала дуже привабливу зовнішність:

Дівчина мала дуже сильний характер, відрізнялася неабиякою волелюбністю, рішуче відстоювала свої своєрідні погляди на життя, при цьому не зважала на те, чи подобаються ці погляди тим, хто її оточує. Їй притаманна певна зверхність, віра у свою вищість, адже вона належала до "артистів", тобто митців, яких уважала "вибраною горсткою суспільності": "Лише ми одні піддержуємо красу в житті"; "Я - артистка і живу відповідно артистичним законам...".

Ганнуся - феміністка, і в розмовах зі своєю подругою Мартою вона багато разів порушувала тему прав жінок, захищаючи ідею, що жінка не зобов'язана виходити заміж, народжувати дітей, як того вимагають поширені в суспільстві уявлення, а натомість може цілком присвятити себе якийсь вищій діяльності, як-от служінню мистецтву:

Своєрідним є ставлення Ганни до чоловіків:

Вона називає любов "байкою", для неї служіння мистецтву набагато важливіше за щастя в особистому житті: "Заглушити в собі той світ [світ мистецтва], щоб жити лише для одного чоловіка і для самих дітей? Се неможливо..."

Хоч Ганна мала досить складний характер, відрізнялася емоційною неврівноваженістю, вибуховістю, могла згарячу наговорити неприємних речей людям, до яких насправді ставилася добре, у ній все ж здебільшого перемагали доброта й співчуття: "Була незвичайно доброго серця: отут в одній хвилі кидалася, гарячилася й змагалася, а вже в другій - була добра"; "Належала до різних товариств, не жалувала нічого, а визичуваних товаришкам грошей не приймала ніколи назад".

Софія - піаністка. У новелі є досить детальні описи її зовнішності та вбрання:

"Вона держиться просто... гарна і має смутні очі. Але по фризурі [зачісці] можна її вже певно пізнати. Чешеться цілком antique [по-античному] і обвиває голову два рази вузькою чорною оксамиткою, мов діадемою. Взагалі вона з профілю цілком type antique [античний тип]. В неї чоло й ніс творять одну лінію..."; "Я не могла бачити вповні її лице. Бачила лише темне, лагідно лискуче густе волосся, уложене обережно в грубий вузол, і два рази оксамиткою обвиту голову, і потрохи лице з профілю. Профіль був у неї справді чисто класичний. Чоло й ніс творили одну м'яку лінію... Спадисті її рамена надавали їй ціху [риси] якоїсь панськості, певності..." (Марта про Софію, коли побачила її на уроці музичної теорії).

Софії притаманні певна байдужість до свого вбрання, неохайність, про що свідчать такі деталі як напіввідірвані ґудзики на пальті та подерті рукавички:

"Байдужна на все, мов дерево. Наприклад, прошу, що то за тип? Вважаєш, яке в неї білля? Гарне і тонке, мов у графині, а її постіль іще краща. Спить, мов царівна. Коли вмивається, не забуде ніколи насипати кілька крапель найтоншої парфуми до води, але зате її верхня одіж... просто - "товпа"! Цікава я, як довго будуть іще гудзики теліпатися коло її пальта, коли пришиє кусник відорваного від сукні шнура, що наборзі пришпилила шпилькою, і коли позашиває свої рукавички!" ( Ганна про Софію).

Софія - дуже тонка й складна натура, обдарована музикантка. "Вона вічно шукала гармонії. В людях, в їх відчуванні, в їх відносинах до себе і до природи..." Дівчина була скромна, для неї було важливо не обтяжувати тих, хто її оточує, своєю присутністю, не заважати їм. Її переповнювали сильні переживання, проте вона приховувала їх, постійно стримувала себе:

"Була дуже мила в обходженні, легка, ледве замітна собою, але мовчалива і дуже поважна. Усміх на її устах, що появлявся лиш рідко, був немов навіки затемнений смутком". Ганна зробила такий висновок про подругу: "Констатую, що нервова. Лише нервові любуються в таких розривках, коли душа їх переповнена чуттям. Але, мабуть, вона наложила на свої чуття сильну упряж. Завсіди спокійна, як мармур..."

Іноді в словах Софії проривалися надзвичайна пристрасність її натури, екзальтованість:

На долі дівчини позначилося надзвичайно сильне кохання до одного чоловіка, що виявився негідним її: злякався її надто сильних почуттів і втік, зрадив її, одружившись із дочкою багатія. Відтоді в душі Софії щось зламалося, всі свої почуття вона віддавала лише музиці:

Смерть Софії стала наслідком цілої низки ударів долі. Зрада коханого, смерть тяжкохворої матері, одруження дядька та його відмова оплатити омріяне навчання в консерваторії у Відні й нарешті обрив струни на її улюбленому фортепіано - "зворушення, яких зазнала, були засильні і наступали заскоро, одне по другім, щоб їм могла опертися її фізична сила. Побороли її".

Другорядні персонажі: мати та дядько Софії; чоловік, якого Софія кохала; молодий професор - коханий Марти та ін.

***

Зовсім нещодавно у нас вийшла нова стаття за новим твором із програми ЗНО "Камінний хрест" Василя Стефаника". Докладний зміст із картинками та описом персонажів!

Хочеш більше корисних матеріалів для підготовки до ЗНО? Підписуйся на наш канал на Youtube ! Там багатеЗНО цікавого :)

Ольга Кобилянська Меланхолійний вальс Література

Автор допису: Дмитро Заєць

Коментарів опубліковано: 0

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольга Кобилянська "Valse melancolique": стислий виклад, аналіз твору, характеристика персонажів

# data[].attributes.attachment_link.description
Дмитро Заєць | Листопад, 18, 2019 | Літературне Пропонуємо тобі доторкнутися до творчості гірської орлиці - Ольги Кобилянської. Новела "Valse melancolique" нова у програмі ЗНО, та ми впевнені, що вона тобі сподобається і зачепить найтонші струни твоєї душі... Розповідь ведеться від першої особи. Оповідачка - молода дівчина на ім'я Марта .

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська література

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ольга Кобилянська народилася 27 листопада 1863 р. у містечку Гура-Ґумора (сучасна назва Гура-Гуморулуй) на півдні Буковини (територія сучасної Румунії) у родині дрібного службовця.

Батько письменниці, Юліан Кобилянський, народився в Галичині й належав до шляхетного роду, який мав герб і походив із Наддніпрянщини. Мати Ольги, Марія Вернер, походила з німецької родини, яка дала німецькій літературі поета-романтика Захарія Вернера. Будучи німкенею, з любові до свого чоловіка Марія Вернер вивчила українську мову, прийняла греко-католицьку віру та виховувала дітей у пошані й любові до свого українського коріння. У багатодітній родині, де було семеро дітей, Ольга стала четвертою дитиною.

У 1868 р. родина Кобилянських переїхала до Кимпулунгу, де серед розкішної природи минули дитинство та юність Ольги. У Кимпулунзі дівчина відвідувала початкову народну школу, де навчання здійснювалося винятково німецькою мовою - офіційною мовою тогочасної Буковини. І хоча доводилося жити в німецько-румунському оточенні, батько подбав, щоб дочка приватно вивчала й українську мову; ще одна мова - польська - постійно звучала вдома.

У школі на О. Кобилянську значний вплив мала її вчителька - пані Міллер, яка прищепила дівчинці любов до книг, а у бесідах про літературу стала для неї старшою подругою. З народної школи Ольга перейшла до дівочої так званої "нормальної"школи, в якій навчалася лише до п'ятого курсу, оскільки для оплати подальшого навчання доньки в батька не вистачало грошей - ґрунтовну освіту важливо було дати насамперед синам. Але з таким станом справ Ольга не могла змиритися і продовжила навчання самостійно, ставши врешті однією з найосвіченіших жінок свого часу. Крім літератури, вона захоплювалася музикою.

У віці 13-14 років майбутня українська письменниця писала вірші німецькою мовою. У 1880 р. написане перше німецькомовне оповідання О. Кобилянської "Гортенза, або Нарис з життя одної дівчини", у 1883 р. - "Доля чи воля?"Потім були створені алегоричні замальовки "Видиво"(1885), "Голубка і дуб"(1886), оповідання "Вона вийшла заміж"(1886-1887).

Умовно названий "кимпулунзьким", період ранньої творчості О. Кобилянської знаменний і переломом у її світогляді, який спричинило знайомство письменниці-початківця із Софією Окуневською, донькою повітового лікаря. Саме вона, а згодом і її своячка Наталя Кобринська, прочитавши перші твори Ольги, переконливо радили їй писати українською. Як згадує сама письменниця, С. Окуневська першою заговорила до неї українською мовою, вона ж навчала її фонетики і разом з Н. Кобринською діставала для неї кращі твори з української літератури, які мали допомогти майбутній письменниці виробити гарний стиль. О. Кобилянська старанно опановувала закони рідної мови, хоча це давалось нелегко. Будучи вже відомою письменницею, вона часто просила українських митців виправляти мову її творів.

У1888 р. О. Кобилянська почала писати німецькою мовою повість "Лореляй", яка в 1896 р. була опублікована українською мовою під назвою "Царівна". Саме завдяки цій повісті з творчістю О. Кобилянської знайомиться Леся Українка.

Згодом родина письменниці оселилася в селі Димці Серетського повіту. Через хворобливість матері та через молодших братів Ольги, які закінчували навчання, родина у 1891 р. переїжджає до Чернівців, де О. Кобилянська житиме до самої смерті. Для письменниці почався новий період життя. Із приїздом до Чернівців - "серця Буковинської України"- для неї відкрився новий світ, широкий і багатий для творчої праці. Тут Кобилянська входить у коло прогресивної інтелігенції, глибше знайомиться з українським літературним життям.

У 1892 р. вона пише працю "Рівноправність жінок", того ж року виступає в журналі "Народ"із нарисом "Жіноча вистава в Чикаго". Наступного року письменниця бере участь у виданні альманаху "Наша доля", вміщуючи в ньому оглядову статтю про жіночий рух у країнах Європи.

У1894 р. О. Кобилянська друкує в журналі "Зоря"повість "Людина"(присвячена Н. Кобринській - відомій у Галичині письменниці й громадській діячці).

Упродовж наступних років вона активно пише повісті та оповідання: "Він і вона"(1895), "Що я любив"(1896), "Ніоба", "Некультурна", "Природа", (1898), "Земля"(1902), "У неділю рано зілля копала"(1909), "Через кладку", "За ситуаціями", "Апостол черні"та багато ін. творів.

У 1903 р. Ольга Кобилянська зібралася вдруге поїхати до Києва - на ювілей М. Лисенка. Та важко захворіла мати, і вона змушена була залишитися вдома. Тяжка праця по господарству, а також простуда викликали хворобу в самої О. Кобилянської: наприкінці 1903 р. її розбив частковий параліч. І хоча лікування на німецьких та чеських курортах до певної міри знешкодили наслідки недуги, починаючи з 1903 р. вона постійно хворіла, а коштів на систематичне лікування не вистачало.

Протягом 1915-1923 pp. О. Кобилянська пише низку оповідань, новел, нарисів, у яких розкриває трагічну безвихідь, страждання, розпуку і біль, викликані драматизмом ситуації, породженої Першою світовою війною: "Лист засудженого вояка до своєї жінки", "Назустріч долі", "Юда"(усі - 1917р.), "Сниться"(1922), "Зійшов з розуму"(1923), які увійшли до збірки "Але Господь мовчить..."(1927).

У1926-1929 pp. у Харкові вийшло дев'ятитомне зібрання творів письменниці.

У 1941 р. румунська воєнна жандармерія встановила нагляд за О. Кобилянською, готуючи судову розправу над нею.

О. Кобилянська померла 21 березня 1942 р. Окупаційна влада заборонила публікувати некролог українською мовою та виголошувати промови над могилою письменниці.

У Чернівцях у будинку, де жила О. Кобилянська, у 1944 р. було відкрито меморіальний музей. До 100-річного ювілею письменниці її ім'я було надано Чернівецькому театрові, вулицям у містах Буковини.

У1973 р. відкрито музей письменниці в селі Димка, де вона влітку відпочивала

Основні твори: повісті "Людина", "Земля", "В неділю рано зілля копала", "Царівна", роман "Апостол черні".

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольга Кобилянська - Біографія / Бібліотека Української Літератури - UkrClassic.com.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Ольга Кобилянська народилася 27 листопада 1863 р. у містечку Гура-Ґумора (сучасна назва Гура-Гуморулуй) на півдні Буковини (територія сучасної Румунії) у родині дрібного службовця. Батько письменниці, Юліан Кобилянський, народився в Галичині й належав до шляхетного роду, який мав герб і походив із Наддніпрянщини. Мати Ольги, Марія Вернер, походила з німецької родини, яка дала німецькій літературі поета-романтика Захарія Вернера.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Світлана Новицька

# data[].attributes.attachment_link.title
НЕВИГАДАНІ ІСТОРІЇ  № 1 (Ольга Кобилянська)

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольга Кобилянська. Знайомство і закоханість в Осипа Маковея. Частина 2 / ГРА ДОЛІ

# data[].attributes.attachment_link.title
Висловлювання відомих людей про творчість Ольги Кобилянської

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повні твори онлайн, завантажити, скачати у форматах docx, pdf, fb2, djvu, читати скорочені твори, перекази, аналіз, характеристика творів, шкільні твори та реферати, біографії авторів, матеріали для підготовки до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги, що говорять (аудіокниги шкільної програми)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ця новела Ольги Кобилянської - яскравий приклад твору епохи модернізму. Незвичайна історія життя трьох жінок розповідає нам про окремішність людини, яка випереджає свій час. Головні героїні думками та світовідчуттям не вписувалися у формат пересічних жінок того часу. І в цьому - головна його особливість. Ще донедавна "Valse melancolique" не входила до програми ЗНО з української мови та літератури. Цьогоріч вона вперше стала обов'язковою для вивчення. Ми проаналізували, чим цей твір вирізняється з-поміж інших. Цей матеріал буде корисним для підготовки до тестування.
За жанром твір - музична новела. В ній основними засобами розкриття психології персонажів є музичні образи й музичні переживання. Використовуючи їх, Кобилянська створює образ естета, творчої, духовно-багатої особистості. Такими персонажами у творі є жінки.

Кобилянська перша в українській літературі зобразила типи жінок-інтелігенток, які є аристократками духу, мають високу мету у житті, прагнуть удосконалити свою особистість, убираючи в душу світові культурні надбання. Це жінки європейського типу.

Провідною темою новели є музика, мистецтво та їх вплив на людину, а також доля талановитого митця.

У творі представлено три артистичні натури Ганни, Марти та Софії. Вони різні за характером, але їх об'єднує любов до краси, прагнення до гармонії, фізичної та духовної досконалості.

Художній аналіз їхніх думок та почуттів становить основний зміст твору. Героїні твору - сильні, вольові, самодостатні, горді та незалежні жінки, що прагнуть утвердитися в чоловічому світі. Вони не бояться лишитися незаміжніми, адже шукають щастя насамперед у собі. Мистецтво задовольняє їх запити.

Судячи з назви, новела "Valse melancolique", що в перекладі означає "меланхолійний вальс", має бути присвячена "мистецькій" темі. Але музика стала для О. Кобилянської лише приводом до роздумів про проблему жіночого щастя.

Безпосереднім поштовхом до написання новели стали її непрості особисті стосунки з О. Маковеєм. Про автобіографічність твору сама письменниця в листі до нього в 1898 р. писала: "Прочиталисьте "Valse melanc." і знаєте історію мого життя. Се моя історія. Більше не кажу нічого". Чи здогадувався він, на що так недвозначно натякала письменниця? Напевне, так. Можливо, навіть відчував докори сумління за її розбите кохання, адже першим твором, який підготував до друку на посаді редактора "Літературно-наукового вісника", була саме новела "Valse melancolique". Але, як справжній митець, власну життєву драму О. Кобилянська змогла узагальнити до осмислення долі значної частини українського жіноцтва того часу.

Сюжет і композиція

Мотив вальсу у творі наскрізний і об'єднує всі події в завершене ціле.

У заголовок новели авторка винесла назву музичного етюду "Valse melancolique", який створила та тричі виконувала протягом твору піаністка Софія. За настроєм він складався з двох частин - легкої і безтурботної спочатку та бентежної й трагічної наприкінці.

Своє враження про нього Марта передала так:

"Перша часть - повна веселості і грації, повна визову до танцю, а друга... О, та гама! Та нам добре знана ворохобна гама! Збігала шаленим льотом від ясних звуків до глибоких, а там - неспокій, глядання, розпучливе нишпорення раз коло разу, топлення тонів, бій, - і знов збіг звуків удолину... відтак саме посередині гами смутний акорд-закінчення".

Такий настрій твору ніби віддзеркалював щасливі та драматичні події, які переживала протягом свого короткого життя Софія Дорошенко.

Сюжет твору також має за настроєм виразну двочастинну будову. У першій переважає меланхолійний настрій, життя героїнь тече розмірено й майже одноманітно. Усе швидко змінюється з переїздом до помешкання піаністки Софії.

Розповідь стає динамічнішою, напруженішою, що нагнітає передчуття неминучої трагедії. Ворохобна, тобто бентежна гама меланхолійного вальсу стала ніби передчуттям піаністки низки подій у її власному житті, які призвели до фатальної розв'язки - смерті головної героїні.

Сюжет новели складається з кількох подій, що розповідають про неповних півроку із життя трьох інтелектуалок.

В експозиції дізнаємося про двох несхожих між собою жінок - Марту й Ганнусю, між якими постійно точаться розмови про кохання та плани на майбутнє.

Епізод, коли до них приєднується музикантка Софія Дорошенко, становить зав'язку твору. Письменниця спочатку знайомить нас із дівчиною через повідомлення служниці, яка передає своє враження від першої зустрічі з майбутньою квартиранткою. Непривабливі деталі її зовнішнього вигляду: ґудзик від пальта, що тримається на одній нитці, покусані рукавички - не справляють на героїнь позитивного враження. Однак Марту вразила зовнішність Софії, у першу чергу її класичний античний профіль. Тому розповідає вона Ганнусі про "музику" тільки хороше, хоч вона її зовсім не знає. Через такий прийом О. Кобилянська інтригує читача й створює враження загадковості героїні.

Система подій розвитку дій сприяє стрімкому розгортанню сюжету новели. Будні трьох приятельок спочатку були гармонійними й щасливими. Вони настроєво нагадували першу, легку, частину вальсу.

Хвороба Софіїної матері ніби відмежовує першу, "світлу", частину новели від подальших трагічних подій. По смерті матері дівчина повертається до подруг, але з цього моменту за кожним рядком твору відчувається передчуття неминучої трагедії. Воно справджується, коли Софія отримує лист від дядька, у якому той відмовляє їй в утриманні. Дівчина не витримує цього удару й помирає, не досягши заповітної мети. Цей епізод є кульмінацією твору.

У розв'язці стає відомо про кілька років життя героїнь після Софіїної смерті. Марта щаслива у шлюбі, а Ганнуся самотужки виховує сина та вся поринула у творчість.

У "Valse melancolique" О. Кобилянська виступає новаторкою у створенні художньої форми. Словесний твір не лише наповнений музикою, а й звучить, як музика. Це виражається і в ритмічності оповіді з її перепадами від розміреного й неспішного темпу до швидкого й напруженого, а потім знову сповільненого, й у відтворенні симфонії почуттів героїнь, й у напруженій мелодійності слова.

# data[].attributes.attachment_link.title
Аналіз новели "Valse melancolique" Ольги Кобилянської

# data[].attributes.attachment_link.description
Ця новела Ольги Кобилянської - яскравий приклад твору епохи модернізму. Незвичайна історія життя трьох жінок розповідає нам про окремішність людини, яка випереджає свій час. Головні героїні думками та світовідчуттям не вписувалися у формат пересічних жінок того часу. І в цьому - головна його особливість.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кожним разом, коли долітають до мене торжественна повалені звуки дзвонів, пригадують вони мені минулі літа і одну людину, як була ще дитиною.

Ніжна, вразлива, немов мімоза, з сумовитими очима...

Годинами перележувала на спині в траві і вслухувалась в дзвонення якогось стародавнього історичного монастиря,- вслухувалась і плакала, доки з утоми не ослабала.

Так бувало деякою порою.

А іншою - бувала знов пристрасною, глибоко зворушеною істотою, що пригадує молодих арабських коней: приміром, коли другі діти її запрягали і гнали, немов коня, уперед себе. Се була її найлюбіша забава. Упряжена в шнурки, мчалась, немов батожена, через поля і рови, дико і гарно, і була б з радості та з розпалу летіла, доки б не загинула, наколи б поганяючі не здержували її.

Се завсіди пригадують мені торжественні, поважні звуки дзвонів.

Одного понурого полудня, коли небозвід прибрався у грізні хмари, пустилася вона в дорогу до міста по наперсток. В дорозі напала її буря, обернула парасоль сподом наверх, зірвала капелюх аж на карк, одначе вона, з личком аж мокрим від дощу, прямувала сміло і відважно до своєї мети.

- Ти не боїшся? - питали її в торгівлі.- Лишися тут і пережди, доки буря не устане, а то завіє тебе кудись, ти, дрібна пташино!

Маленькі уста викривились гордо і зневажливо.

- Ні, я не боюся,- відповіла і вернула назад серед бурі, як прийшла.

Мала грудь розходилася з відваги, а сумовиті дитинячі очі, широко отворені, впились кудись в далечину. Чи вона хотіла вгадати рух хмар? Чи збагнути в зойках бурі яку гармонію, мелодію? Чи бачила особливіші форми і з'явища дерев, що вигинались у вихрі?

Завсіди пригадують мені се торжественні, поважні звуки дзвонів.

Було се сонячної, гарячої літньої днини. Вона пробувала на вакаціях у діда і баби на селі. Лежала над берегом ставу і вдивлялась в його глибінь або в його гладку, немов дзеркало, поверхню серед нервового дожидання. Над ставом гуляли й миготіли мільйони мушок. Великі, з вибалушеними очима жаби повиставлювали свої чотирикутні голови з води, заховуючись нерухомо і хлипаючи знічев'я за мушками. Другі знов голосно вискакували з трави у воду. А те шубовстання лишалось їй в пам'яті, і вона силувалася віддати його звуками.

Чорно-сині ластівки літали низько-низенько понад землею, купаючи в льоті рожево-білу грудь, немов з сваволі, що вона аж сміялася з радості. Усе те вона майже їла очима.

Недалеко від ставу стояли вулії під штучно, але навмисне для них приладженим тином; довкола чути було жужжання бджіл. Вони влітали й вилітали спішно, моторно, бринячи, одна за другою, хто їм приглядався уважно, і в безладді - хто дивився поквапно.

Вона бриніла враз з ними, лежачи на животі, спершись на лікті і уклавши бороду в руки. Бриніли все наново, заперши в собі дух, одностайно, тоншим або нижчим голосом,- се було їй байдуже, якого вони тону надавали... Опісля, поклавши голову в траву, замовкала і вслухувалась в жужжання. Лежала нерухомо, немовби в глибокому сні. Одначе не спала. Вона бачила образи в тонах, відчувала образи в тонах, переживала в уяві з'явища, котрі творила сама: казкові, фантастичні, неможливі, і плакала з смутку невиясненого...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Кленучи та відказуючи, бігали парубки по полях, розстелених поза домом та городом, і старались піймати жеребця, котрий не давався їм зловити, котрий кпив собі з них і немовто жартував з ними.

До хвилини, в Котрій були віддалені від нього на пару кроків, був він спокійний, пасся в житі, що сягало йому по шию, а коли мали вже схопити за уздечку, що за ним волоклася, блискавкою обертався від них, вибиваючи ногами, що підкови аж зблискотіли, і мчався божевільними скоками крізь хвилююче збіжжя, потрясаючи пишною гривою і топчучи та нівечачи усе, немов якась зловіща сила...

Неначе мала кітка, закралася вона хильцем до розвішеної звірини, і в хвилі, коли та знов паслась спокійно, вхопила її незамітно за уздечку.

Лячно товклось мале серце, і сама вона аж тремтіла з остраху! Якби кінь тепер обернувся та й тріпнув її ногами?

Ба! се було неможливо!

І він не вдарив її. Заховувався спокійно і, ведений дрібненькою рукою, ступав слухняно, немов та дитина, доки не дістався у відповідну руку.

Тоді мало що не били за те, що таке вчинила та виставилась на таку небезпечність.

- Дурню якийсь! Таж він міг би тебе вбити!..

Але вона не плакала.

Встромивши очі в одну точку і кусаючи нігті, думала вона бог зна над чим!

В ній хвилювалося так чудно, чудно: вона неначебто душилася; їй здавалося чимось барвним, перемагаючим, чимось, що пригадувало образи і переходило в тони...

* * *

Коли мала десять років, строїв у її родичів якийсь переїжджий стройник фортеп'ян. Він був молодий, гарний і чисто аристократичної вдачі. Про нього шептали, що він емігрант і що походить з високого роду.

Вона сиділа цілий час у куті, якраз супроти нього, скулена, і приглядалась йому та вслухувалась у викликувані ним сильні акорди.

Вони були тільки самі в кімнаті.

Він оглянувся за годинником, а що не бачив його в кімнаті, то поспитався її, котра година, причім його очі звернулись на неї з лагідною повагою.

Її уся кров вдарила до лиця, серце затовклося сильно, і вона не змогла вимовити ні слова. Якусь хвилинку дивився він на неї зчудовано та дожидаюче, а коли вона не відповідала, звернувся назад до фортеп'яна, причім якийсь меланхолійний усміх промайнув по його лиці. Вона завстидалась і не рухалася з свого сховку.

Другого дня прийшов він знов, а вона знов зайняла своє місце, дивлячись пильно на нього.

Він пробував, перебирав різні акорди, ударяючи завсіди однаково сильно, сильно й елегантно, як се чинить лиш рука вправна; підстроював, ще й грав, пробуючи заодно наново. Кожний його удар по клавішах і кожний живіший рух його електризували її і виводили з рівноваги.

Врешті мусив вже бути задоволений з інструмента, бо почав грати. Зразу недбало, немовби бавився, і одною рукою, більше "piano"[1]. Тони звучали, немов здавлений, пристрастний сміх, так, немов сміх жіночий, одначе не сміх щасливий... Опісля - обидвома руками. І тепер розляглись тони пориваючої, неописаної, якоїсь немов морозячої краси... Те, що грав, була пристрасть, а як грав - зраджувало його яко людину...

Зразу стало їй холодно, а опісля - сама не знала, як се прийшло,- почала плакати. Тихо, але цілою душею. Її перемогло знов те щось, що пригадувало образи, переходило в тони і немов душило...

Він, побачивши, що вона плаче, перестав грати і дивився на неї здивований. Опісля кликав її до себе.

Вона не рухалася... Він підійшов до неї... Вона притиснула долоні до лиця і не рухалася, немов мертва... Він схилився над нею.

- Ти плачеш?

Мовчала.

Він зсунув. Їй лагідно руки з лиця і подивився в очі.

- Що тобі?

Вона не відповідала.

- Чого ти плачеш?

- Бо так...

- Тобі сподобалась музика? - питав він голосом чогось зміненим.

- Я - не знаю...

- Але ти любиш, як грають... правда? - казав він далі і так лагідно, немовби мав перед собою заполохану пташину.

- Я... не знаю... люблю, люблю!

- Штука, котру я тепер грав, зветься "Impromtu Phantasie"[2] Шопена. Чи затямиш собі сю назву?

- Наколи повторю... то затямлю.

- Коли будеш вчитися музики, то зможеш її грати, одначе пам'ятай - грати її тоді, як будеш вже цілком доросла... як будеш мати більше як двадцять років... Чуєш?

- Чую...

- Доперва тоді зрозумієш, що говорить кожний звук в тій штуці.

Опісля взяв її голівку в свої руки і дивився довго в її великі, сумні, заплакані очі.

Якийсь несказанно смутний усміх програв хвилину по його устах.

- Я думаю,- говорив він більше до себе,- що ти будеш її краще грати, ніж я, далеко краще!..

Опісля оглянув її руки і поцілував їх.

- Мені можеш позволити, будуча славо! - сказав він.

* * *

Коли виросла, була майже гарна.

Вона любила чи одного, пристрасно, з пожертвуванням, майже з божевільною любов'ю, однак вона була віроломна натура,- значить, не любила нікого довго. Вона й не подобалася довго мужчинам; її не бажав ніякий мужчина за жінку. Вона була розумна, дотепна, незвичайно багата натура. Займалась малярством, писала, старалась усіма силами заспокоїти в собі ненаситну жадобу краси.

Чому се їй ніколи не вдавалось?

Відповісти на се питання було б так само тяжко, як і на те, чому і її ні один мужчина не любив довго. Мабуть, не мала вона в собі того, що прив'язує буденних людей на довгий час. Була занадто оригінальна, замало нинішня і не мала в собі нічого з "плебейськості".

Чи, може, було се щось інше?

Може...

Вона стала лише половиною тим, чим обіцювала стати дитиною...

* * *

Я сама - то та "звихнена слава".

Я вижидаю щастя щодня і щогодини.

Я відчуваю, як життя лежить переді мною не як щось сумне, безвідрадне, важке до перенесення, але як би один пишний, святочний день, гаряче пульсуючий, приваблюючий, широкий, пориваючий образ або немов яка соната.

Так, немов музика.

Солодкі, упоюючі, сумовиті звуки. Роздразнюючі, пориваючі, покликуючі, вбиваючі... а одначе!., одначе...

Я не вчилася музики ніколи.

Я ніколи, ніколи не могла "Impromtu phantasie" сама грати!! Але коли чую її, як другі грають, то душа моя наповнюється слізьми. Що се таке?

Що се є, що крізь усей той блиск, котрий хвилює так розкішно крізь мою душу... в'ється щось, немов жалібний креповий флер! І що я помимо того, що в моїх жилах пливе кров будучини, не маю будучини, не маю в житті своїм полудня?

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Коли чую музику - готова вмирати.

Стаю тоді божевільно-відважна, стаю велика, погорджуюча, любляча...

Що й залежить на мені, коли лиш музику чую!..

1894

[1] Тихо (іт.).

[2] Фантазія-експромт (фр.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Impromtu phantasie - Ольга Кобилянська, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Кожним разом, коли долітають до мене торжественна повалені звуки дзвонів, пригадують вони мені минулі літа і одну людину, як була ще дитиною. Ніжна, вразлива, немов мімоза, з сумовитими очима... Годинами перележувала на спині в траві і вслухувалась в дзвонення якогось стародавнього історичного монастиря,- вслухувалась і плакала, доки з утоми не ослабала.

# data[].attributes.attachment_link.title
Меланхолійний вальс (1990) Ukr/Rus [Екранізація творів О. Кобилянської]

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
VALSE MÉLANCOLIQUE (Меланхолійний вальс)

Фрагмент

Не можу слухати меланхолійної музики.

А вже найменше такої, що приваблює зразу душу ясними, до танцю визиваючими граціозними звуками, а відтак, зрікаючися їх незамітно, ллється лиш одною широкою струєю смутку! Я розпадаюся тоді в чуття і не можу опертися настроєві сумному, мов креповий флер, якого позбутися мені не так легко. Зате, як пронесеться музика блиску, я подвійно живу.

Обнімала би тоді цілий світ, заявляючи далеко-широко, що музика грає!

І класичну музику люблю.

Навчила мене її розуміти й відгадувати по "мотивах", одна з моїх товаришок, якої душа немов складалася з тонів і була сама олицетворена музика.

Вона вічно шукала гармонії.

В людях, в їх відчуванні, в їх відносинах до себе і до природи...

* * *

Нас мешкало разом три товаришки.

Зразу лише дві. Одна малярка і я. Була вже майже укінченою артисткою і працювала саме над одним образом, який хотіла продати і поїхати до Італії, щоб побачити тамошню штуку [2] та найти й собі дорогу до неї.

Мала двадцять і кілька років, була знімчена полька і брала своє заняття дуже поважно. Дразлива і химерна, коли малювала, була в щоденнім житті наймилішою людиною.

Тішилася великою симпатією межи своїми товаришками по заняттю, а навіть і самі професори, гострі подеколи до нечемності супроти своїх учеників і учениць, любили її по-батьківськи і робили їй свої закиди й уваги в найлагідніший спосіб, щоб лиш не діткнути її. "Dаs schönste Glückskind" [3] - називали її, вона й сама не називала себе інакше як: "Ісh - das Glückskind". [4]

Я прилагоджувалась до матури [5] бо хотіла бути учителькою.

Вчилася музики, і язиків, і прерізних робіт ручних, ба - і все інше, що лише можна було, забирала я в себе, щоб стало колись капіталом і обернулося в хосен. Маєтку я не мала, а життя, вибагливе, мов молода дівчина, жадало свого.

Знайомі з наймолодших літ, ми мешкали разом.

Мали дві великі кімнати, елегантно уряджені, майже з комфортом, бо моя товаришка була з доброї родини і, хоч не розпоряджала великими фондами, була претензіональна і розпещена. "Я не можу зрікатися всього так, як ти!" - говорила не раз роздразнено, коли я напоминала їй числитися ліпше з грішми і зрікатися деяких приємностей.

- Мовчала б ти! - лютилася.- Ти сього не розумієш. Я - артистка і живу відповідно артистичним законам, а ті вимагають трохи більше, як закони такої тіснопрограмової людини, як ти! Ти можеш обмежитися на своїм грунті, бо мусиш; він вузький, але моє поле широке, безмежне, і тому я живу таким життям. Тепер іще не вповні таким, але колись пізніше, як стану цілком своїм паном,- розмахну крилами під небеса. Так наказує чуття артистичне. Я беру все зі становища артизму. А й ти повинна звертатися за ним; усі, цілий загал. Коли б усі були артисти освічені і виховані, почавши від чуття аж до строю, не було б стільки погані й лиха на світі, як тепер, лиш сама гармонія й краса. А так? Що округ нас? Лише ми одні піддержуємо красу в житті, ми, артисти, вибрана горстка суспільності, розумієш?

- Розумію.

- Розумію! Ти й не здібна мене розуміти. Не знаю, за що я, властиво, люблю тебе,- перепрошувала мене відтак, ніби en passant! [6] - Критикуєш мене занадто. А все своїм міщанським розумом, вузькими домашньо-практичними поглядами і старосвітськими замахами жіночності. Відорвися раз від грунту старих фрагментів і перекинься в який новіший тип, щоб я від часу до часу черпала з тебе якусь скріпляючу силу... щось новітнє!

- Годі, голубко, остануся вже старим типом, - відказувала я спокійно, бо знала надто добре її натуру чисту й без фальшу, щоб обурюватися її наскоро киненими словами. Противно, я постановила собі вже в сотий раз не відриватися від "грунту старих фрагментів", а оставатися тою самою, що досі, сторожити над нею, що в погоні за красою не зважала на лиховісні підшепти перепон життя і була би не одно горе перетерпіла, коли б не я... І хоч я не була ніяким новітнім типом, не мала жодних претензій до титулу "вибраної істоти", або "расової людини", - все ж таки розуміла її і знала, як і коли гамувати ту справді артистичну натуру, а коли додавати охоти до польоту й піддержувати в добрій вірі на будучність.

- Коли останемося незамужніми женщинами, - говорила (слова "стара панна" ненавиділа), - то будемо також разом жити. Візьмемо собі ще третього члена в компанію, бо двох замало і не можна ніякої програми, ні статутів уложити, і будемо жити. Випробуємо третього компаньйона, з яких прикмет складається він, який у нього темперамент, як завелика освіта, як задалеко сягає поглядами в минувшість або будучність, а відтак приймемо. Потім най надходять на нас ті страшила, якими лякають перед незамужністю, як - самітність, безпомічність, дивацтво і т. ін. Ми не будемо самітні. Не будемо смішні, не будемо, так сказати б, бідні. Будемо мати своє товариство, розуміється й мужчин, бо без мужчин - монотонно, і будемо собі жити по душі. Тоді юрба переконається, що незамужня жінка - то не предмет насміху й пожалування, лише істота, що розвинулася неподілено. Значить: не будемо, приміром, жінками чоловіків або матерями, лише самими жінками. Ти розумієш? Будемо людьми, що не пішли ані в жінки, ані в матері, а розвинулися так вповні... Я не кажу, що йду саме до того ідеалу. Я живу штукою, і вона вдоволює цілковито мою душу; може бути, що й віддамся, не знаю, але коли не віддамся, то певно не буду застрашеною птахою, що мов цілий світ просить о прощення, що мужа не має... А ти?

- Я також, Ганнусю.

І я справді годилася з нею. Чому не жилось би двом-трьом незамужнім жінкам, коли згоджувались би своїми натурами, відповідали собі посполу в вимогах інтелігенції краще, як поодинокою? Се була також одна з таких новітніших думок, на які я з своїм "неартистичним міщанським розумом" не могла здобутися!..

Вона панувала наді мною, мов над якою підданою, і хоч я могла розпоряджувати своєю волею так вповні, як вона, і супротивитися їй, - я, проте, не чинила сього ніколи. Мене не боліло те підданство під її вдасть; сила якоїсь відпори не прокидалася в мені ніколи. Противно, коли виїздила не раз у своїх інтересах на час із дому, я навіть тужила за нею. За нею і за тою силою, що йшла від неї і надавала цілому нашому окруженню характер і якесь життя...

Була гарна сама собою. Ясна, майже попеляста блондинка, з правильними рисами і дуже живими блискучими очима. Збудована була прегарно... А що в своїх постановах була скора й консеквентна, - я любила її безгранично, пристосовувалася до неї без надумування, і, мов та ріка, плила я спокійно виробленим нею руслом, щоб знов, як ріка, згубитися, може, і з іншими такими, як я, в житті, як у морі...

Мабуть, за те любила вона мене і називала своєю "жінкою"... Так жили ми вдвійку в гармонії довгий час.

Я вчилася пильно до своїх різнородних іспитів, а вона малювала. Образ, над яким працювала невсипуче з розгорілими щоками, яким була перейнята до глибини душі, була велика копія образу Корреджо "Віроломна". Малювала в переконанні і гордій вірі, що він удасться їй. Мабуть, то й розпалювало її талант і довело, що добилася цілі...

Одного разу йшло нам фінансове круто; а що найгірше - властитель дому підвищив чинш за кімнати.

Артистка роздразнилася.

Кидала речами об землю, роздирала ескізи, проклинала свою долю, що виглядала, як дрантива дівчина, і божилася, що воліла б таки зараз осліпнути, як бути дальше маляркою...

Я ходила спокійно за нею, підносячи речі й відбирала лагідно рисунки з рук, ховаючи їх незамітно, щоб не попалися їй наново в руки, придумуючи при тім, як би то зарадити лиху.

- Приберу ще годину англійської мови, і буде все добре,- успокоювала я її, а вона плакала, нарікаючи заодно на своїх родичів, що посилали їй, на її думку, замало грошей.

- На те я не згоджуся, - перебила мене. - Гаруєш і так доволі тяжко. За книжками і зошитами ти вже й так втратила почуття свободи і зробила з себе якусь машину... Чиста погань із таким життям, що не мало собі кого на наругу вибрати, та нас!

- Чому не взяти мені годину? - боронилася я. - Від шостої до сьомої вечором маю саме вільний час. Замість ходити на виклади науки якоїсь там "гармонії" буду кого вчити французької або англійської мови, і зробимо біді кінець. Послухай мене, Ганнусю,- просила я її, - і пристань на те...

- Не хочу! Ліпше попродам усі свої образки! Оцей, і той, і он той...

На се не могла знов я пристати. Знала надто добре, що значив у неї кожний образок, як була до кожного з них прив'язана, і яку долю призначила кожному з них. В кожнім образку була, як не раз говорила, якась частина її істоти, а тепер мали б іти дорогою простого крамарського товару? Ні, я не згодилася. Придумала щось інше. Придумала й сказала. Взяти до спілки третього компаньйона - і відносини зараз поправляться.

Вона дивилася хвильку своїми блискучими, з плачу почервонілими, очима на мене, а відтак відтяла, що не пристане. Саме тепер брати чужу людину до спілки, коли вона сидить над викінченням образа, - праця така вимагає сама собою найліпших обставин. Чи я не зрозумію ніколи, що се значить "артизм" і що се таке - "твори"? Чи се значить крутити корбу, шити на машині або плести панчоху? Чи я вже цілком отупіла з того дурного бубнення, придуманого навмисне на те, щоб систематично задавлювати найтонші зворушення до свобідного розвою індивідуальності? Брати тепер чужу людину в хату, яка щонайменше буде балаклива, з лиця бридка і, розуміється, без крихти артистичної освіти, бог знає з якими некультурними привичками - чиста розпука!

- Чому се має бути зараз якась найгірша істота? - спитала я, вже потрохи роздразнена вибухами артистичної натури. - Будемо ж вибирати третю товаришку; коли не сподобається, не приймемо!

- Ага, певно, ти не приймеш із твоїм божеським серцем, що наказує ближнього любити більше, як себе самого...

- Ганнусю, будь добра! - просила я. - Ти замучуєш мене своєю вічною опозицією! Що ж робити, як нема іншого виходу? Як знаєш що ліпше, то скажи, і я згоджуся з тобою, а коли ні, пристань на мою раду.

Вона погамувалася, побачивши, що діткнула мене.

Задержалася перед своїм великим образом і, усміхаючись гірко, сказала:

- В чім я коли опоную? Я є лише німим послухачем свого таланту, але такі, як ти, Марто, такі, як ти, творять ту велику силу, що пригноблює таких, як я.

# data[].attributes.attachment_link.title
Valse melancolique (Меланхолійний вальс) - Ольга Кобилянська, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Valse melancolique (Меланхолійний вальс)" (автор: Кобилянська Ольга Юліанівна). Читати повністю електронну книгу Ольга Кобилянська - Valse melancolique (Меланхолійний вальс) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Свій твір "Impromtu phantasie" Ольга Кобилянська означує як нарис, таким чином, можливо, наголошує на певному його автобіографізмі, адже за визначенням ця жанрова форма належить швидше до публіцистичного стилю і, попри позбавленість чіткої та завершеної фабули, яка часто носить фрагментарний характер, передбачає зображення дійсних фактів, подій та конкретних людей. Зважаючи на глибокий ліризм твору, наповненість його засобами музичного мистецтва, його можна визначити як художній нарис.
Розповідь веде героїня, яка згадує "минулі літа і одну людину, яка була іще дитиною". Оповідачка надзвичайно чітко, до найменших деталей описує характер та зовнішні ознаки дитини: "ніжна, вразлива, немов мімоза, з сумовитими очима...". Попри те, що героїня говорить про маленьку людину в третій особі, з таких живих, ясних спогадів зрозуміло, що вона згадує себе в дитинстві. Силою, яка спричиняє бурю спогадів, психологічний вир в душі героїні, стають "торжественні, поважні звуки дзвонів". Зрозуміло, що авторка надає значного смислового навантаження звуковому образу, адже він генерує подальше розгортання сюжету художнього твору.

# data[].attributes.attachment_link.title
Про нарис "Impromtu phantasie" - Cинтез Mистецтв в малiй прозi Pаннього Mодернiзму кiнця XIX - початку XX столiття

# data[].attributes.attachment_link.description
Свій твір "Impromtu phantasie" Ольга Кобилянська означує як нарис, таким чином, можливо, наголошує на певному його автобіографізмі, адже за визначенням ця жанрова форма належить швидше до публіцистичного стилю і, попри позбавленість чіткої та завершеної фабули, яка часто носить фрагментарний характер, передбачає зображення дійсних фактів, подій та конкретних людей.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Катерина Лепська

# data[].attributes.attachment_link.title
Меланхолійний вальс. Ольга Кобилянська. Переказ твору.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Своєму батькові

Юліанові Я. Кобилянському

посвячує авторка

ЧАСТИНА ПЕРША

"Еs Ііеgt um uns herum

gar mancher Abgrund, den das

Schicksal grub, doch hier in

unserem Herzen ist der tiefste" [1].

Дві години від ріки Серету на Буковині лежить село Д. Його рівні поля пригадували б степ, якби не те, що місцями вони западають, мов знеохочені своїм положенням, творячи плиткі невеликі кітли, і якби не той великий ліс, що тягнеться по західній стороні села і творить зелений мур поперек широкої площини, щоб обмежити її розмах.

Пишний, майже безмежний великан, неначе у вандрівці, задержався ось тут та задумався над тихими полями, а недалеко нього, почувши за собою зеленого опікуна, попіднімалися сільські хати. Тут... і там... і там - розкинулося село.

Ліс панський. Власність приватна. Тонкі ніжні берези поперепліталися з поважними дубами і ясними літніми ночами блистять, мов у срібло одягнені, їх листя дрижить неспокійно, а граціозні, легко повигинані пні приманюють до себе ніжністю та білістю, мов русалки.

Окрім сього великана, підіймається з піль ще кілька малих лісових оаз.

Зовсім самостійно, мов жменею кинені або як висунені з глибини зеленого великана окремі колонії - так стоять вони, розділені нивами, самітно і глядять гордо на збіжжя, що хвилюють навкруги них. Вузенькі, майже невидні стежки в'ються між золотистою пшеницею та шовково шелестячою кукурудзою і ховаються незамітно в ті ліски...

Саме тепер зима.

Мешканці тих хатин, що звернені лицем до рівнини, дивляться взимі в сумну, одностайну картину. Нічого - крім білого простору, що розливається далеко, як лиш око засягне. А там уже небес дотикається і никне.

Горстка хаток, що відбігла від великого лісу і властивого села глибше в поля і що стоїть ось тут, розділена лиш садками від себе,- та горстка має той одностайний блідий вид рік-річно. Та, мабуть, мила їй ота широка просторінь. На ній розбігаються думки свобідно... а горе, коли розсадить уже грудь людську до крайності,- гуляє й колишеться враз із пишним колоссям збіжжя навперейми...

Коло відокремленої громадки хатин, мов коло своєї служби, стоїть і малий панський дворик із величезним садом, неначе зі штивним [2] чорно-білим треном, і понурився також в одностайну картину. Мешканці дрібних хатин,-се постійні робітники в "бояра", і коли інші селяни виходили рік-річно гуртом на роботу в Молдаву, потративши вибрані гроші вперед у марний спосіб, шукали і шукають вони зарібку в межах своєї землі.

І не було їм з тим лихо.

Так, приміром, має хата заможного ґазди Василя Чоп'яка, якого жінка Докія служила довгі літа у дворі, інший вигляд, як інші сільські хати, особливо ж як хати тих газдів і ґаздинь, що шукали зарібку й щастя в Молдаві.

Вона має ясні й чисті вікна, невеличкий сад із шляхетними овочами, в зільнику такі ж самі цвіти, а в хаті всюди взірцева чистота й лад. Під вікном у старомоднім комоді, улюбленій меблі Докії, випрошеній у пані, і в такій самій ще зовсім гарній шафі тримає Докія неабиякі святочні спідниці свої і чорні дорогі сердаки свого мужа і своєї доньки.

По стінах висять образи іншого походження, ярмаркового. Вона не віддавалася пустим мріям і спокусам про золоті гори десь там у Молдавах та інших чужих краях, а знала працювати в границях своєї батьківщини. Одним словом, Докія тішилася великим поважанням у цілім селі. І в дворі її поважали. Хоч її чоловік Василь великий пияк, хоч і не один мішок найкращого жита або пшениці мандрував до Мендля, отуди на Гоппляц [3] вона все-таки вміла своєю працьовитістю, своїм розумом і витривалістю, своїм невтомним трудом усе лихо направити і ґаздівство так вести, що дома панував добробут і довгів не було в них майже ніяких.

У дворі навчилася вона й бачила не одно; навчилася кращого ладу і тоншого способу ґаздування, і наслідки того кидалися кожному в очі, хто лише вступав у її гарне обійстя. Але Докія не була щаслива.

Її висока стать держалася вправді завсіди прямо, мов сосна, по її певній ході й по поставі, трохи штивній, можна її було вмить між іншими відрізнити, однак її гарне колись обличчя постарілося передчасно. Між гостро зарисованими, високо піднятими чорними бровами зарились хмарні зморшки, що не вигладжувалися ніколи, її очі дивилися майже все понурим, зажуреним поглядом, а коло уст зарисувалася глибока лінія болю.

Жура гнула її додолу.

Її чоловік був пияк і марнотратець, був бурливий мужик, що у хвилях лютості хапав і за барду [4], а вона чулася слабою і гризлася будучністю своєї одинокої дитини, доньки своєї Парасинки.

Що сталось би з нею, якби вона тепер умерла? Була ще майже дитиною, бо числила ледве шістнадцять років. Не знала ще ґаздувати як слід, не вміла би зносити примхів свого нещасного вітця, ані примхів інших людей. Сього всього учить час і неволя... Душечка солодка та добра... одинока потіха мамина... що сталось би з нею тоді?.. Одно, що знала добре й чинила радо - шила та вишивала білля, силяла ґердани та бодзики [5] і товар випасала. На широкій толоці, на рівних полях минав її час,- ні, майже зростала тут, шила, гляділа за коровами і волами, що паслися перед її очима, співала пісні або роздумувала над різними казками, що їх чула від сеї або тої і не забувала. Такою була ще її Парасинка. А що сталось би з землею Василя? Хто дбав би про те, щоб не задовжив її, щоб її в час засівано, щоб із неї в час хліб збирано, кукурудзку щоб у час висапувано, жато? А її красна худоба, її пишний кінь - найдорожча штука в її стайні! О, на неї, на ту пишну Шагу, мав храп [6] Мендель із Гоппляцу вже здавна, бо ж вона не була "конем", а просто вогнем, фурією...

На неї можна було й дванадцять міхів усадити - се їй зовсім не вадило кидати очима блискавки, гордо заломлювати шию і летіти чи вгору, чи вділ шаленим трапом.

А вже коли свобідно лишити їй поводи - земля дудніла під нею. Майже ніколи не тверезий Василь сидів на фірі і, як дзвін, теліпався на всі сторони, що страх так і віддих запирав. Не перекинеться туй-туй [7] під колеса?

Страх?

Ба!

Йому ніколи не лучалися пригоди з нею. Він володів якоюсь демонічною силою над тою звіриною; і хоч би яка голова в нього задурена, хоч і якою колодою сідав із ярмарків на фіру,- вона все привозила його цілого й живого назад додому - прегарна, премудра Шага її!

Василь ніколи не хорував.

Часом прийде оббитий, синцями вкритий, закривавлений з корчми, і коли вона при його виді з остраху й відрази аж зойкне, аж руки заломить, він лише сплюне вперед себе, заклене під носом і видряпається на піч.

Там перележить два-три дні скулений, а потім, неначеб не лучалося з ним нічого, злазить із печі й береться наново за працю, або йде в поле, або в село.

Ні, йому не долягає нічого, але вона, вона відчуває, що вже лиш небагато осталось в її душі струн, які лучили її з життям. Всі інші повривались одна по другій немилосердно...

Тепер була жура за поля і її доньку тим страховищем, що сіпало ненастанно тими струнами, гонило сон у чорних ночах, а вднину проганяло мову й усміх з її живих уст.

У неї був і брат, одинокий лише. Петро було йому на ім'я. Молодший від неї, нежонатий, літ сорок, може, жив коло неї й Василя і помагав у господарстві. Але й він спричинявся до її гризоти. Не женився, а часом і собі запивався. З природи інтелігентний, бистрий, серцем м'який, мов дитина, а в роботі був мов вогонь, коли хотів. Одначе гроші, зароблені фірманкою або в Молдаві, протрачував і вертав до неї з порожніми руками.

Мав свої жалі.

Роїв собі їх часами, особливо ж коли його на Гоппляц мов магією тягнуло.

Він відступив своє поле сестрі під умовою, що має проживати при ній до кінця свого життя, але, впившися, твердив, що вона витуманила те поле у нього, що чигає на його смерть і жалує йому кожного кусника хліба і т. ін., і що з нього не буде вже ніколи ґазда, як інші люди. Женитися не хотів, бо, як казав, своєї власної хати не мав, а в винаймленій не хотів сидіти. Гонор не позволяв. Не був із такого роду, щоб, оженившися, іти зараз на жіноче або комірне. Він походив із попівського роду. Пригадував собі ще діда... В дійсності не думав ніколи про женитьбу поважно. В молодих літах рвався за фірманкою, "шалів", як сам оповідав, за кіньми, наймаючись то тут, то там, по панах, а пізніше не припадали йому сільські дівчата до вподоби,- і його найкращий вік перейшов, що й сам не стямився, як і коли. Уходив у сільських дівчат за якогось недоступного героя, на якого не ялося [8] їм підносити очей.

Їм лестило се, наколи він закинув до них своїм дзвінким, геройським, далекосяглим голосом яке-небудь підхлібне слово або, зажартувавши, обняв яку, блискавкою притискаючи її до себе, але думати про нього, як про жениха, не вспіла ніколи ні одна. Молитов знав стільки, що й сам дяк, а своїх сільських товаришів, що не підходили йому під пару, трактував із легковаженням.

Убирався гарно, в самі тонкі і дорогі строї [9], жив безжурно з дня на день, одначе був би, без уваги на свою лицарську вдачу, пропав марно, якби не сестра, що, мов добрий дух, сторожила над усіма в своїй хаті і не давала нікому духом і тілом пропадати.

Парасинку любив над усе.

Всі свої теплі, ніжні почування переносив на молоде, несміливе дівчатко, що мов та пташина, вешталося між самими старшими, безжурно та пестливо тулячися то тут, то там.

Однак се все не вменшало турботи Докії про будучину доньки. Вона відчувала й бачила, що становила одна собою підвалину цілої будівлі, в якій хоронилися муж, брат і донька, але відчувала, що сил її не стане вже надовго. Підупадала надто часто на здоров'ї, щоби не віддаватись журливим думкам про будучність. Бачила лиш один вихід із того хмарного положення. Віддати доньку заміж. Але саме тут напотикала на грубий напір Василя. Він любив доньку на свій лад. Трясся вад нею і просто дичів, коли жінка натякала про віддання. Чого дитина мала уступати із хати так рано? Чи він не мав чим годувати її? Її одну? Чи був уже такий старий і немічний, що не міг ґаздувати, і вона має йти в найми? Для кого пишалися лани, для кого здіймалися стоги, як остаточно не для неї?.. А його худоба, що, мов шовк, улискувалась на пасовиську?..

Що Докія (вона числила до сорок і вісім років) стогнала кожної днини на всі сторони, се була ще замала причина, аби витручати доньку з хати.

# data[].attributes.attachment_link.title
Земля - Ольга Кобилянська, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Своєму батькові Юліанові Я. Кобилянському посвячує авторка ЧАСТИНА ПЕРША "Еs Ііеgt um uns herum gar mancher Abgrund, den das Schicksal grub, doch hier in unserem Herzen ist der tiefste" [1]. Дві години від ріки Серету на Буковині лежить село Д.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Аналіз повісті "Земля" Ольги Кобилянської стане в нагоді усім, хто вивчає класику української літератури. Повість Ольги Кобилянської - чудовий зразок модернізму в літературі. Він став першим символістським твором в українській літературі.
Присвятила цю повість письменниця своєму батькові. А написала її на основі не вигаданої, а реальної історії, яка трапилася в сім'ї, яку Ольга Кобилянська добре знала! Цікаво? Тоді ознайомтеся з нашим аналізом. Якщо призабули сюжет, вам допоможе стислий переказ повісті.

Рід літератури: епос.
Жанр: соціально-психологічна повість.
Тема: трагедія братовбивства, що сталася в селянській родині Федорчуків.
Ідея: пошук причин братовбивства; "земля повинна бути для людини, а не людина для землі", віра в духовне розкріпачення людини, в перемогу світлих начал життя.

У повісті "Земля" (1902 р.), яка була написана на основі реального братовбивства, що сталося восени 1894 р. в с. Димка, О. Кобилянська змалювала широку картину життя буковинського села з усім комплексом суспільних процесів.

У цьому творі поєднуються елементи символічного та реалістичного стилів. Письменниці вдалося відтворити картину селянської психології, взаємин селянства з навколишнім світом, показати злочинну, на її погляд, владу землі над селянином.

Темою твору є трагедія братовбивства, що сталася в селянській родині Федорчуків. В основі твору морально-етична проблематика, заглиблення у філософську і навіть містичну царину, притчева атмосфера, наскрізна символічність.

Провідна ідея повісті - пошук причин братовбивства, тобто першогріха, зла у світі. Ця надідея розкривається у двох основних проблемах твору: людина й земля та доля людини.
Герої

родина Федорчуків: Івоніка, його дружина Марійка, сини

старший - Михайло

молодший - Сава

Анна - кохана Михайла

Рахіра - двоюрідна сестра Михайла і Сави, кохана Сави.

Композиція: композиційно твір складається із тридцяти двох розділів.

У першому розділі - експозиція і зав'язка сюжетної лінії. Зав'язка сюжетної лінії завершується у третьому розділі, де Михайло й Анна зустрічаються в полі.

Розвиток дії пов'язується з перебуванням Михайла у війську. Паралельно розвивається сюжетна лінія Сави - Рахіри, яка має великий вплив на юнака.

Кульмінація - убивство Михайла.

Авторка застосовує детективний прийом - драма, що розігралася в лісі, у творі не показана. Головну увагу письменниця приділила зображенню реакції, яку викликала страшна подія в головних персонажів твору та в односельців.

Батьки й Анна запідозрюють в убивстві Саву, проте однозначної відповіді, хто вбивця Михайла, немає. У цій частині повісті розвиток душевних переживань героїв досягає своєї кульмінації.

Розв'язка сюжету логічно випливає з кульмінаційної частини. Івоніка почав втрачати віру в те, що він є господарем землі. Він відчув її владу над собою, відчув себе її рабом. В останніх трьох розділах розповідається про те, що сталося через шість років. Івоніка підтримав Анну, що вийшла заміж за Петра (вони вирішили вчити свого малого сина, щоб відірвати його від землі).

Отож події в основному розгортаються навколо двох братів і землі, що виступає у повісті як самостійний образ, як вершитель людської долі. Найбільшого напруження дія досягає в картині братовбивства.

Мотив влади землі зумовлює сюжетно-композиційну організацію тексту. Події у повісті хронологічно охоплюють час упродовж двох років. Проте важливу композиційну функцію відіграють ретроспекції (повернення в минуле персонажів) і пролепсиси (забігання в майбутнє), за допомогою яких розширюється часовий вимір.

Авторка вдається до таких композиційних елементів, як описи (пейзажі, портрети, інтер'єри). Психологічної виразності О. Кобилянська досягає через діалоги, монологи, зокрема внутрішні, що фіксують переживання персонажів.

У композиції "Землі" смислову функцію виконує епіграф, узятий із твору норвежця Юнаса Лі (поданий німецькою мовою), що увиразнює фатальність долі "дітей землі":

"Кругом нас знаходиться якась безодня, що її вирила доля, але тут, у наших серцях, вона найглибша".

Таким чином наголошується, що хоч проблема власності на землю соціальна, авторка акцентує на морально-етичних проблемах, і для неї важливо пояснити причини того, що сталося, дослідити психологію кожного персонажа. Таке ж змістове навантаження має епілог, у якому йдеться про те, що сталося з героями в майбутньому.

У побудові повісті вагому роль відіграють образи-символи, лейтмотиви, підтекст, що свідчить про модерні засоби авторки у змалюванні картини буття героїв. Розповідь ведеться від третьої особи.
Проблематика:

сакрально-містичного зв'язку людини і землі;

влади землі над людиною;

фатуму, влади долі над людиною;

життя і смерті;

гріха і святості;

злочину і спокути;

любові й ненависті;

сумлінної праці на землі як священного морального обов'язку, єдиного засобу і виправдання буття селянина.

Художній напрям, стиль: модернізм, символізм.

Через власне серце пропускає Ольга Кобилянська болі, терпіння, сподівання хлібороба. Івоніка Федорчук, батько Михайла і Сави, - чесний господар; він із дружиною Марійкою невсипущими трудами зібрав чотири гектари землі, яку хоче передати синам: "Як я колись замкну очі, то хочу, аби моя земля перейшла в робучі руки".

Земля для Івоніки - жива істота, він подумки розмовляє з нею. Старший син Михайло - його гордість і надія. "По всіх селах навкруги немає йому пари - такий добрий", - каже про нього літня селянка Докія. Так само прив'язана до землі дружина Івоніки, Марійка. Навчаючи молодшого сина, мати пояснює, скільки праці вкладено в землю: "Лиш Бог один знає, як я не раз із голоду скавуліла! Але зложеного крейцарика ми не дотикалися. Аби я раз булочку собі купила, то й то ні!"

Письменниця майстерно відтворює діалектику людської душі: коли батьки дізналися про смерть Михайла, горе змінило їх, бажання помсти і ненависть до вбивці охопило їх. Але ж Сава тепер їх єдиний син. Івоніка блискавично хапає й ховає кулю, що випала з тіла Михайла під час експертизи, бо по ній можна впізнати вбивцю. Тужачи за сином, Івоніка знову згадує силу і владу землі: "Не для тебе, синку, була вона, а ти для неї!" І коли Марійка почала ходити по ворожках, щоб дізнатися, хто ж убивця Михайла, Івоніка вдруге вдарив її, хоча до загибелі сина "й не кивнув пальцем на свою жінку".

Не однаковими виросли їхні сини - Михайло й Сава. Михайло - роботящий, любить і поважає батьків, уміє і прагне працювати. Він любить землю, але людина для нього - дорожча. Покохавши бідну наймичку Анну, він ладен відмовитися від своєї частини землі, якщо батьки, які мріють про заможну невістку, не примушуватимуть його до такого шлюбу.

Письменниця глибоко проникає у психологію Сави, який не любить землі. Цей образ нагадує міфічного Каїна. Він днями вештається лісами й луками з рушницею. Жорстокий і ледачий, він звик до крові, і вона не лякала його. Савина прихильність до двоюрідної сестри, циганки Рахіри, злодійкуватої і ледачої, - це патологічний зв'язок, заснований на гріхові та злі.

Ольга Кобилянська з винятковою силою психологізму передає любов українського хлібороба до землі й вистраждане упродовж багатьох поколінь ставлення українського селянства до служби в арміях чужих йому держав. У "Землі" всебічно розкрито характер самого процесу мислення хлібороба. У цьому творі вперше було висвітлено його нелегке життя в триєдиному вимірі: соціальному, національному й психологічному. М. Коцюбинський писав авторці: "Я просто зачарований Вашою повістю - ...і природа, і люди, і психологія їх - все це робить... сильне враження".

Повістю "Земля" О. Кобилянська започаткувала символізм як модерністську течію в українській літературі. Найпоказовіша ознака, що засвідчує належність "Землі" саме до символізму, - наскрізна знаковість, закодованість змісту. Повість дослівно оповита низкою деталей, які мало назвати просто символічними - вони містичні, через них у нашому світі виявляється світ потойбічний. Передовсім символи виступають знаками долі-фатуму, насування біди (обрив струни на весіллі; "заблуканий погляд" Сави та його пристрасть до вбивств; злощасні граблі, якими Марія прохромила ногу, через що не змогла піти на прощу).

У кульмінаційних сценах символічні деталі частішають, переплітаються, вливаються одна в одну, стають промовлянням Бога до людини, сповіщають містичний, вищий сенс того, що діється. І чутливіші, одухотвореніші герої сприймають їх. Кілька разів у мертвого Михайла починає іти кров: зразу - коли вперше до нього підходить Сава, потім -- коли Марія накинулася з прокльонами й бійкою на Анну. Напевно, це крик його душі, докір братові й печаль за тим, що Сава занапастив себе смертним гріхом; у другому ж випадку - плач за коханою, жалість до неї, намагання подати знак матері, щоб одумалася.

Найбільше ідейне навантаження мають три ключові символи повісті - сусідній ліс, теля, місяць і зорі. Сусідній ліс - символічне втілення его, сліпого інстинкту, а саме це визначає натуру Сави; власне, сусідній ліс - його стихія. О. Кобилянська натякає, що саме втрата здатності відчувати, розпізнавати гріх і є першозерниною зла, сатанинством. Тому Анна так жахається сусіднього лісу, інтуїтивно відчуває небезпеку, що з нього чигає. Аж тепер стає зрозуміло, що то під час першого побачення з коханим дівчині привиділася подоба самого князя тьми. Сяйво місяця натякає на позасвідому, містичну царину, де й кореняться причини, заховані пояснення трагедії.

Удаючись до символічних деталей, О. Кобилянська робить успішну спробу проникнути в надраціональні, позасвідомі обшири духовного світу. Вона вважає, що кожна людина проходить по життю тим шляхом, який їй накреслено згори, і ніщо не може змінити долі.

Щоправда, доля час від часу подає певні знаки, які треба вміти бачити й розуміти. У творі ці знаки стають своєрідними символами, які так і лишаються для героїв нерозгаданими, тим самим підтверджуючи знову ж таки невідворотність долі. Кобилянська виступила як прозаїк-новатор, як письменник глибоких душевних переживань та напруженої думки.

Іван Франко не випадково поставив її на чолі "нової школи" в українській літературі: авторка у своїх творах вперше пояснювала поведінку людини психічними імпульсами, відкривала читачеві глибокі таємниці людської душі.
Читайте також:

# data[].attributes.attachment_link.title
Аналіз повісті "Земля" Ольги Кобилянської

# data[].attributes.attachment_link.description
Аналіз повісті "Земля" Ольги Кобилянської стане в нагоді усім, хто вивчає класику української літератури. Повість Ольги Кобилянської - чудовий зразок модернізму в літературі. Він став першим символістським твором в українській літературі. Присвятила цю повість письменниця своєму батькові. А написала її на основі не вигаданої, а реальної історії, яка трапилася в сім'ї, яку Ольга Кобилянська добре знала!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ЗНО Корисні відео для навчання

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗНО  Українська література  10 клас  О  Кобилянська «Земля»