# data[].attributes.headline
Савіцька Віолєта

# data[].attributes.body
Савіцька Віолєта
Добре, але усунь недоліки у МО:"віддаю-ть", "в своєму", ...,наприклад:....,"класі,зіштовхується", "нього, і хлопець", "той, з ким". Повтор в останніх реченнях.

# data[].attributes.headline
Савіцька Віолєта 

# data[].attributes.body
Савіцька Віолєта

# data[].attributes.headline
Савіцька Віолєта 

# data[].attributes.body
Савіцька Віолєта

# data[].attributes.headline
Савіцька Віолєта 

# data[].attributes.body
Савіцька Віолєта
1, 2- Молодець.
5- +6.Любовний трикутник

# data[].attributes.headline
Савіцька Віолєта 

# data[].attributes.body
Савіцька Віолєта
Молодець.

# data[].attributes.headline
Виконання  письмових робіт

# data[].attributes.subject
Виконання  письмових робіт

# data[].attributes.body
Перейдіть за посиланням, що нежче, у налаштуваннях відкрийте "редактор".Знайдіть свій слайд і працюйте або виконайте у зошиті, а фото завантажуйте на слайд.

# data[].attributes.body
Все ок!

# data[].attributes.headline
1. Про письменницю

# data[].attributes.subject
1. Про письменницю

# data[].attributes.body
Прочитайте с.142. Які нові факти відкрили у Вікіпедії.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ні́на Леоні́дівна Бічуя́ ( 24 серпня 1937, Київ) - українська письменниця.

Народилася 24 серпня 1937 року в Києві. Нині мешкає у Львові.

Навчалась у львівській СШ № 5. Закінчила факультет журналістики Львівського університету. Займалася журналістською роботою. Працювала завлітом та модельєром Львівського театру юного глядача.

У 1989-1997 роках була редактором газети "Просвіта".

Ніна Бічуя є авторкою книг "Дрогобицький звіздар" (1970), "Повісті", "Квітень у човні" (1981), "Родовід", "Бенефіс", "Десять слів поета" (1986) та книжок для дітей - "Канікули в Світлогорську" (1967), "Шпага Славка Беркути" (1968; Видавництво Старого Лева, 2010), "Звичайний шкільний тиждень" (1973), "Яблуня і зернятко" (1983). Новели та повісті, перевидані у 2000-х роках, увійшли до книжок "Землі роменські", "Великі королівські лови" (Літературна агенція "Піраміда", 2011), "Три театральні повісті" (видавництво "Срібне слово", 2015).

Перекладає польську художню літературу українською мовою, зокрема твори Ольги Токарчук, Яцека Бохенського, Людвіка Єжи Керна, Єжи Ґротовського.

# data[].attributes.attachment_link.title
Бічуя Ніна Леонідівна - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ні́на Леоні́дівна Бічуя́ ( 24 серпня 1937, Київ) - українська письменниця. Народилася 24 серпня 1937 року в Києві. Нині мешкає у Львові. Навчалась у львівській СШ № 5. Закінчила факультет журналістики Львівського університету. Займалася журналістською роботою. Працювала завлітом та модельєром Львівського театру юного глядача. У 1989-1997 роках була редактором газети "Просвіта".

# data[].attributes.headline
2. Будьмо знайомі ближче...

# data[].attributes.subject
2. Будьмо знайомі ближче...

# data[].attributes.body
Творча зустріч з Ніною Бічуя та Василем Габором.

Чим здивувала письменниця?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Божена Дмитришин

# data[].attributes.attachment_link.title
Творча зустріч з Ніною Бічуя та Василем Габором /Центральна міська бібліотека.Борислав

# data[].attributes.headline
3. Зміст повісті

# data[].attributes.subject
3. Зміст повісті

# data[].attributes.body
Аудіокнига. "Шпага Славка Беркути"
1. Напиши, які проблеми, що стосуються життя підлітків порушено у творі? Яка з них схвилювала тебе найбільше?
2.У чому особливість композиції твору?
3. Скільки б ти виділив сюжетних ліній? Запиши їх.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги всегда с тобой

# data[].attributes.attachment_link.title
Аудиокнига Шпага славка беркути | Ніна Бічуя | Слушать онлайн

# data[].attributes.headline
4. Працюємо з підручником  і обговорюємо прочитане

# data[].attributes.subject
4. Працюємо з підручником  і обговорюємо прочитане

# data[].attributes.body
Прочитайте с.142-176.
1. Знайдь портрети героїв. Якими ви їх побачили? Яке враженя склалося про кожного з них?
2. Хто викликав найбільшу симпатію і чому?
3. Які типи сімей ви побачили?
Чиїм батькам ви зробили б зауваження чи висловили побажання щодо виховання?

# data[].attributes.headline
5. "Шпага Славка Беркути".

# data[].attributes.subject
5. "Шпага Славка Беркути".

# data[].attributes.body
Буктрейлер.
Одним- двома реченнями самостійно прорекламуй повість.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Пінчук

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер. Ніна Бічуя "Шпага Славка Беркути"

# data[].attributes.headline
6. Ментальна карта

# data[].attributes.subject
6. Ментальна карта

# data[].attributes.body
Проблемам особистості у сучасному світі. Використай при характеристиці героїв.

# data[].attributes.attachment_link.title
Проблема особистості у сучасному світі. Ніна Бічуя. „Шпага Славка Беркути"

# data[].attributes.attachment_link.description
Проблема особистості у сучасному світі. Ніна Бічуя. „Шпага Славка Беркути": Проблема особистості у сучасному світі. Ніна Бічуя. „Шпага Славка Беркути"

# data[].attributes.headline
7.Характеризуємо героїв

# data[].attributes.subject
7.Характеризуємо героїв

# data[].attributes.body
Створіть сторінку в одній із соцмереж для  кожного з героїв. Вкажіть прізвище, імя, місце мешкання,освіту, інтереси, коло друзів, життєве кредо.

# data[].attributes.headline
8.Перевір себе на знання змісту

# data[].attributes.subject
8.Перевір себе на знання змісту

# data[].attributes.body
Код доступу 588217

Використати цей код,
відкривши посилання
join.naurok.ua

# data[].attributes.headline
9.Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
9.Домашнє завдання

# data[].attributes.body
С.176.
1. Заповнити літературний паспорт.
2.Виконати письмово завдання 12.

# data[].attributes.headline
Хочеш прочитати твір повністю?

# data[].attributes.subject
Хочеш прочитати твір повністю?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ПРО ТЕ, ЩО СТАЛОСЯ ПІЗНІШЕ

Був вечір. Звичайний вечір з першим, дуже раннім і дуже лапатим снігом. Ліхтарі на дротах понад бруківкою гойдалися од вітру, і з ними разом гойдалися тіні на землі, і густа, мереживна, схожа на театральну, завіса снігу. Вгорі вона була біло-прозора, а низом, ближче до тротуарів, - зелена й синя від неонового, студенішого за сніг вогню реклами.

Однак трьом хлопчакам, які вийшли з магазину, було зовсім байдуже, якого кольору сніг. В одного кишеня відстовбурчувалася, він ласкаво поплескав по ній і прицмокнув:

- Гарний набуток! Я ж вам казав - Надя дасть пляшечку. Мене тато завжди до Наді посилає, коли хоче промочити горло.

Один із супутників "бувалого" хлопчини голосно реготав, зачіпаючи плечем перехожих, а другий - високий, у хутряній шапці - весь час намагався йти осторонь, мовби хотів показати, що не має ані найменшого відношення до тих двох.

Врешті вони ввернули у якусь напівтемну браму. Пройшли на подвір'я, де добули з кишені булку, оселедця і пляшку вина.

Хлопець у хутряній шапці відмовився пити:

- Ні-ні, я не хочу.

- Боїшся - мама битиме? Чи, може, компанія не та? - насмішкувато запитав один.

- Що ти! Розумієш, я...

- Тихо! - раптом шикнув третій. - Хтось іде!

Двоє кинулись тікати: двір був прохідний, мабуть, вони знали про це.

Третій, високий, спіткнувся об ящик...

У дитячій кімнаті міліції записали прізвище затриманого, його адресу, номер школи. Учнівського квитка хлопець при собі не мав.

Немолода жінка втомлено мружила очі, ніби надто довго дивилася на яскраве світло:

- І що ж, хлопче, було дуже весело? Отак, як бездомні кошенята, на чужому подвір'ї, біля смітника, - дуже весело? І компанія чудова, такі виховані джентльмени, правда? Втекли, а тебе покинули... Нічого не скажеш - вірні друзі.

Хлопець мовчав. Знервовано м'яв шапку і не дивився на жінку.

- А знаєш, це навіть добре, що вони втекли: пізнаєш ціну такому товариству... Що? Кажеш, не знаєш навіть їхніх прізвищ? Ну, гаразд. Іди, йди, йди...

Хлопець перевів подих, ніби хотів щось вимовити, однак не сказав нічого, тільки постояв ще якусь мить і вийшов, не прощаючись.

Сніг усе падав, і вулиця посвіжіла, поширшала од хрумкої, чистої пороші. Спохмура позираючи собі під ноги, хлопець ішов поволі, мовби й не помічав снігу, бо шапку так і не вдягнув.

ЧОТИРИ ПОРТРЕТИ

Юлько Ващук

Малювалися хлопцеві коні. Билинні, гривасті,-таким тільки богатирів носити на широких спинах. І тонконогі, з підтягнутими животами, з гарячими, розтривоженими кругами очей. І маленькі, тихі, з похиленими головами, з непідкованими копитами.

- Що ти малюєш?

Долонею прикривав папір і дивився спідлоба.

- Не покажу.

Не покажу. Мої коні. Неприборкані, необ'їжджені. Чому коні? А хтозна. Коні - та й годі.

У кутку кімнати стояв рояль. На різьбленому пюпітрі - підставки для свічників, у котрих ніколи не було свічок.

- Заграй що-небудь, синку!

- Не хочу.

- Чому не хочеш? Тебе ж просять. Дорослих треба слухатись.

Під пальцями - байдужі клавіші. І байдужі звуки. А якщо кулаками по клавішах? Струни жалібно скрикують, гніваються, кричать разом з дорослими:

- Та хіба ж можна так? Хіба так можна?

- Дивний хлопчик!

Різні книжки потрапляють до рук. Зверху - шкільна читанка, під читанкою - Шекспір і Діккенс. Не завжди зрозумілі слова, і думки заплутуються в пам'яті і часом залишаються без найменшого зв'язку зі змістом.

Сказав Шекспір: тільки погані люди не люблять і не розуміють музики.

Це звучить як оскарження. Годинами хлопчик сидить над роялем і вимолює у клавішів пісню, щоб зрозуміти і полюбити її, а клавіші нічого не дарують, і навіть коні перестають малюватися, гублять щось живе й справжнє. Хлопець шматує папір, шпурляє геть олівці, а потім знову знаходить - червоний, синій, - малює коней, синіх з червоними гривами, і в тому полум'ї раптом чує музику, якої не дарували струни. Може, не такий уже він поганий? Просто музика буває різна?

Толстой сказав: усмішка робить обличчя гарної людини іце кращим, у добрих людей - добрий сміх. Крадькома хлопчик усміхається дзеркалу і миттю стягає губи у сердитій гримасі, - ні, від усмішки його обличчя не кращає. Не буде він сміятися, та й хіба це обов'язково? Можна бути іронічним і сувориім. Трохи вниз куточки уст і вгору ліва брова (гримаса виходить жалібна, ображена), хлопцеві здається, що він виглядає, як римський імператор Гай Юлій Цезар на малюнку в підручнику історії.

Виходить у двір, де бавляться однолітки, і дивиться з іронією на безплідну біганину за м'ячем, а мати кличе:

- Юльчику, дитинко, ходи додому, чуєш, Юльчику!

Хлопець вертається, і мама просить:

- Не ходи на подвір'я, то не для тебе компанія, не твоє коло. Ти зовсім інший, синку.

І подумки Юлько вимальовує доокруж себе коло - заворожене, як у казці, - не переступиш ані ззовні, ані зсередини...

Приїхала в гостину родичка. Плоске обличчя і ніби наклеєний зверху качиний ніс. Двоє тьмяно-сірих очей, вузькі підмальовані губи.

- Ах, який же ти великий! Я й не знала, що ти вже такий великий!

Хлопець чемно вітається, однак уникає обіймів, прослизає до дверей - і раптом насторожуюче лагідний голос батька:

- Синку, привітайся!

Напудрене плоске обличчя, немов перекреслене впоперек усмішкою, схиляється для поцілунку.

Хлопець кричить:

- Не буду цілувати, не хочу!

- Який дивний хлопчик! - удає, що не образилася, тактовна родичка і питає: - Однак ми ще станемо друзями, правда?

Юлько зустрічає погляд батька, і той погляд змушує хлопця до лицемірства.

- Так, - погоджується над силу Юлько і затискає уста, підводить угору ліву брову - тепер це вже самооборона, захист, - дивиться насмішкувато і говорить неправду, про котру всі знають, що це неправда, але чомусь удають довірливих: - Так, ми будемо друзями.

А потому наодинці з батьком:

- Але ж вона мені не подобається, я її не люблю, тату!

- Яке це має значення, сину! Ти ж добре вихований хлопчик і повинен розуміти...

Як же встановити різницю між добрим вихованням і лицемірством? Коли тобі тільки десять років?

...Малює Юлько коней. Несподівано гасне світло. Мама не розуміється на таких справах, як електрика, треба чекати, доки прийде тато, а поки що мама знаходить свіічку, ставить її в мідний свічник, у той, що завжди сумує жовто на пюпітрі. Коні при такому освітленні стають таємничими; немов оживають, рухаються їхні буйні гриви, хлопець торкається пальцями тіней, ніби хоче намацати їх. А потім приходить друг - приходить Славко Беркута, вони сидять за однією партою в школі,- Славко Беркута задумливо розглядає коней і каже:

- Звідки ти змалював? Я десь бачив такого коня.

Паленіє, мовчить Юлько і дивиться недобрим поглядом - не треба й старатися; губи самі затискаються, а ліва брова здригається, і коли Славко йде додому, Юлько збирає і палить малюнки - біля свічки лежить купка попелу з папірців, коней уже нема.

Зрідка трапляється диво. Взимку. Осувається з новорічної ялинки глиця і тихо падає на підлогу. Тоді ялинку роздягають, розпилюють і палять. Дверцята в грубці гратчасті, із вставленими поміж гратами шматочками слюди. За прозорою слюдою - червоний вогонь, невловимий і тремтячий, - годі втямити, чи то полум'я пахне й тріщить, а чи ялинка. І любить Юлько сидіти й дивитись, як дерево горить, як потім лежить обвуглене, як поступово холоне й гасне, - усе те видно крізь прозорі дверцята.

Або коли туман і мжичка. Дрібні дощинки немов нанизані на довгі блискучі нитки, що звисають із самого неба до землі. Йдеш, відгортаючи нитки, тугі й неподатливі,- гак грають на арфі,- а поміж нитками - невиразне блимання ліхтарів.

Батько любить таку погоду. Він каже, що вона гармоніює з настроєм міста, із сірим тлом будинків. На Новому Львові - будинки за татовими проектами, а тато все одно дуже любить старий Львів, зовсім не схожий на Новий.

У таку погоду вони часом ходять на старий Львів. Туди, де вулиця Руська, де рештки оборонних валів і порохова башта, каплиця Боїмів, а в середньовічному дворищі - голова химери з виноградним гроном у зубах над замурованим входом до виннички.

- Чи прийде хто на поклін до моїх будинків, як ми сюди ходимо? - сказав одного дня батько, і стало Юлькові трохи сумно і трохи дивно.

- Коли людина не певна, що її робота залишиться навіки, то, може, не треба братися за ту роботу?

Спробував хлопець щось відповісти, а батько засміявся:

- Мовчи, сину, то я сам до себе...

І було Юлькові сумно і навіть страшно чомусь, а вдома він ударив пальцем по клавішах: "сі", "сі", "ля" - баси, густі й серйозні, і делікатне "соль" у верхній октаві.

- Я більше не гратиму...

- А то чому? - здивувався батько.

- Бо... бо з мене не буде... Ріхтера...

- Звичайно, не буде, - сказав батько, - але що з того?

Юлько не відповів. Думав собі, що люди говорять різні, зовсім протилежні речі, розмовляючи самі з собою - і даючи поради іншим. Принаймні так вийшло у тата.

Лілі Теслюк

Вона сиділа за другою партою, біля вікна. Дивилася більше у вікно, ніж на дошку; їй робили зауваження - кумедно морщила носа і по-дитячому обіцяла: "Більше не буду". А за мить знову дивилась у вікно. І хтозна, що могла вона там угледіти, бо крізь шибки виднілася тільки стіна будинку на протилежному боці вулиці та вершечок тополі.

Сьомий "Б" тоді ще був четвертим, коли Лілі вперше з'явилася на порозі класу. Просунулась у двері світло-руса пелехата голова, і тоненький голос повідомив:

- Хелло! А мене вам зараз представлять!

Через десять хвилин четвертий "Б" довідався, що йому неймовірно пощастило, - нова учениця виявилася просто-таки незвичайною дівчинкою. По-перше, знала англійську мову так само добре, як українську, бо, бачите, брат її вчиться на англійському відділі в університеті. По-друге, безліч разів виступала по телевізору в дитячих передачах, по-третє, знімалася в кіно. По-четверте, вчиться у балетній студії театру.

Під час перерви вона сідала на учительський стіл, гойдала довгими ногами в строкатих панчохах і, страшенно горда з загальної уваги, перелічувала усі свої таланти.

- А тоді, як я знімалася в кіно, режисер сказав, що я обов'язково стану кіноактрисою. У мене є мільйон фотографій - і я, і режисер, і Ганна Романюк... Що? Ти не чула про Ганну Романюк? А хто така Майя Плісецька - ти знаєш? А що таке па-де-де і батман - ти знаєш? Чекайте, зараз я вам дещо покажу!

Ділі зіскакувала зі столу, стіл відсували під стінку, парти - далі, докупи, і Ділі показувала балетні па, дівчатка пробували повторити за нею кожен рух, а хлопчаки і чмихали зневажливо, і чудувались, і розпитували; учитель приходив якраз у ту мить, коли Ділі переконувала клас, що може простояти на пальцях рівно десять хвилин.

А потім усі звикли до розповідей Ділі, і Славко Беркута якось навіть махнув рукою і сказав:

- Кінчай хвалитись! От я умію на руках ходити! Е! А ти вмієш? Ні? От бачиш!

- Подумаєш, на руках! Ти ж все одно в кіно не знімався!

- Зате... зате я в сорочці народився! - раптом сказав Славко.

Ділі засміялась:

- І ще в тебе вуха великі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Шпага Славка Беркути - Ніна Бічуя, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
ПРО ТЕ, ЩО СТАЛОСЯ ПІЗНІШЕ Був вечір. Звичайний вечір з першим, дуже раннім і дуже лапатим снігом. Ліхтарі на дротах понад бруківкою гойдалися од вітру, і з ними разом гойдалися тіні на землі, і густа, мереживна, схожа на театральну, завіса снігу.

# data[].attributes.headline
Ніна Бічуя. "Шпага Славка Беркути"

# data[].attributes.subject
Ніна Бічуя. "Шпага Славка Беркути"

# data[].attributes.body
Скорочений аудіовиклад повісті.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СКОРОЧЕНА КНИГА

# data[].attributes.attachment_link.title
Ніна Бічуя - Шпага Славка Беркути | СКОРОЧЕНА КНИГА