# data[].attributes.headline
Діяч "Руськой трійці"

# data[].attributes.subject
Діяч "Руськой трійці"

# data[].attributes.body
Маркіяна Шашкевича, Івана Вагилевича, Якова Головацького.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ВСТУПНА ЧАСТИНА
Перша половина ХІХ ст. характеризувалася всеєвропейським зростанням національної самосвідомості, питання шкільництва, науки та культури визнавалися суспільно-важливими. Європу неначе накрила яскрава хвиля нового мистецького напрямку - романтизму. Український романтизм має багато спільного з романтизмом загальноєвропейським. Але водночас це є глибоконаціональне явище, живлене українським корінням, світосприйняттям і історією. Як європейський романтизм вибудовував свої естетичні погляди на філософії Гердера, так український романтизм послуговувався філософією Сковороди. Для нього характерна значна сакралізація сфери естетичного. "Поезія єсть винайдення іскри божества в дійствительності"[Франко,ст.399]. Якщо поезія сприймалася як божественне откровення, то поет уявлявся пророком.

На східноєвропейський романтизм значною мірою вплинув розвиток капіталістичних відносин, розгортання національно-визвольного руху, Вітчизняна війна 1812р. На відміну від романтизму європейського, український виступав не стільки проти норм буржуазного суспільства, скільки проти феодальної дійсності. На нього значною мірою вплинула боротьба проти колоніального гніту, за національне самовизначення. Характерна для західноєвропейських літератур "світова туга" трансформувалася тут у "національну тугу". Українці виробили власний варіант "теорії нації", розроблений Фіхте та Гердером, "заснований на загальнослов'янській спільності та етнокультурних традиціях".

Центральною фігурою романтичної поетики стає людина. Людина сприймалася насамперед як витвір природи, а вже потім як продукт соціальної діяльності. Українським романтикам людина уявлялася сходинкою до божественного. Народ же в уявленні романтиків виступав певним об'єднанням всебічнорозвинених особистостей. Істинним пізнанням вони вважали пізнання чуттєве, емоційне.

М. Грушевський датує початки національного відродження Галичини першими десятиліттями 19 ст., коли серед нового уніатського духовенства з'являються "освічені і тямущі люде, які думають не тільки про інтереси своєї церкви, а й про інтереси народні, національні, заходяться коло піднесення народної освіти і добробуту, коло розвою національної культури".

На початку 30'х рр. 19 ст. у Львові підіймається нова хвиля національного руху. Починає функціонувати гурток студентської молоді на чолі з "Руською трійцею", який ставить перед собою задачу "вправлятися в слов'янській і руській мовах, вводити в руських колах розмовну руську мову, піднімати дух народний, просвіщати народ і, протистоячи полонізму, воскресити руську письменність в Галичині". До складу "Руської трійці" входили Маркіян Шашкевич, Іван Вагилевич, Яків Головацький. 1834 року гурток львівських семінаристів остаточно оформився в культурно-просвітню організацію.

В нашій роботі ми розглянемо життєвий шлях та творчість всіх учасників „Руської трійці".
ОСНОВНА ЧАСТИНА
На час створення гуртка „Руська трійця" М. Шашкевич, Я. Головацький та І. Вагилевич були семінаристами. Молоді люди читали „безнастанно" в бібліотеці Оссолінеума, що відкрилася в давньому монастирському комплексі напроти семінарії. Вони приймають давньослов'янські імена (Шашкевич - Руслан, Вагилевич - Далибор, Головацький - Ярослав) і клянуться, що будуть служити „на користь народу, на благо відродження української словесності".

Найвідомішим учасником гуртка був, безумовно, М. Шашкевич.

Маркіян Семенович Шашкевич народився 6 листопада 1811 року в селі Підлісся Золочівського повіту на Львівщині в сім¢ї священика. Початкову освіту здобув у дяка, потім навчався в Золочівській німецькій школі, у Львівські та Бережанській гімназіях.

З 1829 року юнак навчається у Львівській духовній семінарії і водночас є слухачем філософського відділу університету. Але традиційна наука не цікавила його. Я. Головацький згадував пізніше: "Він все тужив за чимось, чого в школах не вчили, чого не знаходив ні в старих, ні в нових словесностях". У гімназійний період Маркіян почав писати вірші.

21 лютого 1831 року Шашкевича було виключено з семінарії за порушення семінарського режиму й "вільнодумство". Розгніваний батько відмовився від сина. Тому Маркіян залишити у Львові в дядька по матері Захара Авдиковського. У ці роки Шашкевич активно займається самоосвітою. Читає все, що стосується слов¢янських культур, знайомиться з "Енеїдою" І. Котляревського, граматикою О. Павловського, зі збіркою народних пісень М. Максимовича.

1833 року помер батько Шашкевича, треба було дбати про сім¢ю. Він знову поступив у семінарію і потім (1838) став попом на селі.

На літературну ниву Шашкевич вступив 1835 року, надрукувавши у Львові оду до Цісаря Франца І "Голос галичан". Наступного року вийшла в Перемишлі польською мовою полемічна брошура Шашкевича "Азбука і абецадло". Це була відповідь патріота на намагання української шляхти ввести в українську мову польську абетку. Маркіяну Шашкевичу належать понад тридцять віршів, незавершена поема "Перекинчик бісурманський", казка "Олена", переспіви та переклади з давньоруської, чеської, сербської, польської та грецької. Дбаючи про розвиток народної освіти поводир "Руської трійці" склав 1836 року першу "Читанку" українською мовою. Незважаючи на настійну потребу для дітей, її вороже зустріла цензура. Тільки 1850 року "Читанку" видав у Львові Яків Головацький і відтоді вона з успіхом використовувалась в початкових школах Галичини.

Матеріальні нестатки, постійне цькування властей вкрай погіршили здоров¢я Шашкевича (з студентських років він хворів на сухоти). 1842 року поет пербрався до Новосілок Новиомилятинського району й остаточно занедужав. Смерть молодшого сина спричинила в нього тяжкі переживання і сприяла загостренню туберкульозу. Втратив зір і слух, паралізований він ще кілька місяців страждав. 7 червня 1843 року Маркіян Шашкевич помер.

Для нащадків не збереглося жодного прижиттєвого портрета Маркіяна Шашкевича. Його усний портрет подає Микола Устинович: "Шашкевич був середнього росту, тонкою будови і м¢ягеньких рис лиця. Синє і сумне є око., юно русе волосся і ніжність постави надали його подобі щось дівочого. Високе його чоло було уже в молоді роки пописане плужком глибоких думок... На лиці одбивалась якась-то тужливість і терпіння..."

В особі Шашкевича в українську літературу ввійшов талановитий поет, перекладач, патріот, гуманіст, людина високою культури й громадянської мужності. Провідний мотив Шашкевичевої творчості - заклик до національного єднання на демократичній основі, ідея захисту рідної мови, культури. Маркіян Шашкевич справедливо вважався одним із основоположників громадянської лірики в українській літературі. Тема національного відродження органічно єдналася у нього із закликом до боротьби проти суспільної реакції.

Іван Миколайович Вагилевич народився 2 вересня 1811 року в с. Ясеневі Горішньому (зараз в Рожнятівському районі) на Прикарпатті. Навчався в Львівській семінарії. У двох своїх поетичних творах українською мовою та кількох польською виступив послідовним романтиком. Плідно займався етнографічним дослідженням бойків, гуцулів та лемків. Вагилевич писав як українською, так і польською мовами (наприклад, „Думи" - поезії в прозі, побудовані на ремінісценціях „Слова о полку Ігоревім" - написані саме польською мовою). Письменник досліджував „Слово...", переклав його українською та польською мовами. Крім того, працював над перекладами з чеської, редагував газету „Дневник руський". Написав „Граматику малоруського язика", видану в 1845 р. Вагилевич збирав матеріали для словників, зокрема українсько-німецько-латинського.

Останні роки життя працював архівістом. На основі біографії Вагилевича Я. Захар'ясевич написав повість „Учений". Помер Іван Миколайович 10 травня 1866 р. у Львові.

Яків Федорович Головацький народився 29 жовтня 1814 р. в с. Чепелі, тепер Бродовського району. Одночасно з навчанням в семінарії Головацький був слухачем філософського факультету Львівського університету. Він багато подорожував по Галичині, Закарпаттю та Буковині, збираючи фольклор та вивчаючи народний побут. У 1834-35 рр. Головацький навчався в духовній академії в Кошіці та в університеті в Пешті. У 1842-48 рр. Був сільським священиком. З 1848 р. - викладач, а з 1863 року - ректор Львівського університету. Після революційних подій 1848 року примкнув до табору слов'янофілів. У 1867 році переїхав до Вільна, де працював головою Археографічної комісії. Перу Якова Головацького належать статті про І. Котляревського та І. Квітка-Основ'яненка, розвідки про видатних літераторів давнини Лазаря Барановича та Феофана Прокоповича. У 1849 р. письменник видав свою „Граматику руського язика". Головацький плідно займався історичними дослідженнями та бібліографією, склав „Географический словарь западнославянских и югославянских земельи прилежащих стран" (1847), видавав „Народне песни Галицкой и Угорской Руси" в трьох томах (1878); йому також належить ряд романтичних віршів. Помер Я. Головацький 13 травня 1888 року у Вільно.

Та повернімося до студенсбких років „Руської трійці".

Перша збірка семінаристів не призначалася до друку. "Син Русі"(1833) - рукописна збірка, про яку Б.Лепкий сказав, що це "перший в Галичині збірний прояв народної думки, як доказ щирої охоти через літературу двигнути нарід з упадку". До її складу входили вірші народною мовою Шашкевича, Мінчакевича, Левицького з Бовшева і Левицького з Августівки, обробка народної легенди "Хрестец камінний край Любачева". Її автори намагалися опанувати народною мовою поетичний жанр послання, вірша-алегорії, пейзажу (всього перераховано 13 творів), але загалом поезії цієї збірки відзначаються ще не виробленою формою, характерний синтез фольклорної та книжно-словесної тенденцій, що було властиво для тогочасної української літератури.

У квітні 1834 року до львівської цензури було подано збірку "Зоря", девізом якої були слова - "Світи, зоре, на все поле, закіль місяць зійде". Але на той час у Львові не було цензора, який би займався українськими виданнями. Тому "Зорю" було відправлено до Відня, до відомого цензора грецьких і слов'янських книг - Вартоломея Копітара. Він не став брати на себе відповідальність за дозвіл чи заборону опублікування збірки і відправив її до Львова з таким висновком:

"1. Наша Галичина має понад 2 мільйони русняків, а Угорщина мільйон, що дуже прихильно привітають це видання у своїй мові.

2. Так само привітає його 6-7 мільйонів російських русняків тієї самої мови.

3. Отже, його круг діяння простягається на 9-10 мільйонів душ!

4. Але треба брати до уваги, що наші й російські поляки дивитимуться з заздрістю і ненавистю на цю досі не упривілейовану літературу..."

Після повернення збірки до Львова остаточною рецензією була заборона. Її рукопис не зберігся. Відомо, що розпочиналася вона портретом Б.Хмельницьког роботи Івана Вендзіловича. У ній вміщувалися фольклорні записи та оригінальні твори гуртківців, життєпис Б.Хмельницького та літературна обробка колядки "Хмельницького обступленіє Львова" Шашкевича. Гуртківці усунули з правопису збірки Ь та Ы, а замість них послідовно вживали Ь та И.

А в 1836 р. нарешті вдалося опублікувати альманах "Руської трійці" під назвою "Русалка Дністрова" (хоча на титульні сторінці стоїть дата 1837). В "Русалці Дністровій" найповніше реалізувалися прогресивно-романтичні та літературно-наукові погляди М. Шашкевича та його товаришів. До її складу ввійшли народні пісні, власні оригінальні твори, переклади з сербського та уривки з "Каледворського рукопису", а також статті літературно-критичного, фольклористичного й історіографічного характеру. На цей раз гуртківці вирішили піти в обхід львівської цензури і у вересні 1836р. Головацький переслав рукопис "Русалки" сербському культурному діячеві, з яким познайомився під час свого перебування у Пешті, Георгію Петровичу. У Пешті її і було надруковано. Львівський цензор В. Левицький заборонив поширення цієї збірки: 800 примірників, надісланих до Львова, були конфісковані. До читачів потрапило тільки 200 примірників (а інші 600 до 1848 р. зберігалися у львівському цензурному комітеті). Автори активно відстоювали фонетичний правопис, і, хоча в самій назві альманаху вони використали Ь, але читалася вона вже як І. Вони також відмовились від Ъ та Ы, застосували Є, а також вперше вжили ЙО, ЬО, які вживаються й зараз.

Це видання рішуче поривало з церковно-книжною літературою, яка побутувала тоді на Галичині, і започатковувала нову літературу - народною мовою і на народній основі. До її появи переважала церковно-схоластична "високоштильна поезія" та принципи шкільного класицизму. "Русалка Дністрова" відкривала перспективу розвитку прогресивної науково-літературної діяльності на західно-українських землях". Шашкевич, Вагилевич і Головацький своєю "Русалкою" впроваджували ідеали романтизму.

Найяскравіше їхні романтичні погляди відбилися у ліричній поезії. У розумінні суспільних явищ "Трійця" значною мірою відштовхувалась від позицій Просвітництва, але на діалектику людини і світу, суб'єкта і об'єкта, часу і вічності, індивідуума і природи вони вже мали яскраво виражений романтичний підхід. Їхня поезія значною мірою вплинула і спонукала до подальшого розвитку усю наступну західноукраїнську поезію, збагативши її новими елементами. У поезії Вагилевича відчувається вплив польського і німецького романтизму періоду "Бурі й натиску". Через свою поезію діячі "Руської Трійці" знайомили своїх земляків з кращими надбаннями романтизму західного і східного. Все, що вони пропонували, було новим і незвичним: їхня історична концепція, орієнтація на фольклор, використання у творах народної мови, обстоювання народності мистецтва, - але виявилось прогресивним для подальшого розвитку літератури у Західній Україні. Це була нова література на народній основі, і нерідко її героєм виступав сам народ або його представник. У творчості "Руської трійці" (найвиразніше у Шашкевича) втілено три основних типи героя: романтично-історична постать ватажка народних мас; романтично-психологічний тип непересічної індивідуальності, яка страждає у пошуках особистого щастя, і просвітительсько-романтичний тип сучасної освіченої молодої людини, яка прагне служити національно-культурному відродженню рідного народу.

Вони вболівали за долю рідного народу і піклувались його освітою, що їх самих робило схожими на романтичних героїв, беззастережно відданих своїй справі. Недаремно цю трійцю називають "будителями Галичини". Їхня діяльність була спрямована на розв'язання багатьох суспільно-політичних та культурних проблем, зокрема поширення освіти народною мовою серед народу. Проте вони не були піонерами у цій сфері діяльності. Вони могли користуватися значним теоретичним матеріалом, накопиченим їхніми попередниками, - М. Левицьким, І. Могильницьким, І. Снігурським. Романтичне розуміння народної літератури Шашкевич висвітлив у статті "Азбука і Abekado", якою він вступив у т. зв. "азбучну війну", що розгорілася в Галичині після появи у додатку до "Gazety Lwowskie" "Rozmaitosciach" за 1834р. статті "Про запровадження польського абецадла у письменство руське" українського фольклориста і мовознавця Й. Лозинського. Свою позицію Шашкевич аргументував найбільшою відповідністю кирилиці до передачі фонетичних і граматичних особливостей української мови і, навпаки, - цілковитої непридатності для цього польського чи іншого латинського алфавіту. Шашкевич виступав на захист заокругленої кирилиці, яка мала поступово трансформуватися у "цивільний" шрифт. В цій статті він яскраво засвідчив своє ставлення до літератури: "Література будь-якого народу є образом його життя, його способу мислення, його душі; повинна вколоситися, вирости з власного народу і розквітнути на тій же самій ниві [...], якщо будемо впроваджувати до слов'янської літератури чужі звороти і чужий спосіб висловлення [...], то будемо втручатись в тіло, що має свою душу, іншою, чужою душею, яка не прихилиться до народу". Це був перший відвертий виступ на захист народності літератури на Галичині.

Виступи М. Шашкевича, Й. Левицького та деяких інших діячів припинили домагання ввести в українську мову латинський алфавіт. Я. Головацький писав: "Коли б в 30'х роках прийняли польське абецадло - пропала б руська індивідуальна народність, пропав би руський дух і з Галицької Руси зробилась би друга Холмщина".

І. Вагилевич у 1845 р. написав і опублікував "Grammatyku jezyka maloruskiego w Galicji". Яків Головацький склав і видав 1849 р. "Граматику руської мови". Йому також належить один з перших нарисів з історії освіти в Галичині "Про перший літературно- розумовий рух русинів у Галичині".

Значний внесок був зроблений діячами "Руської трійці" в розвиток етнографії та фольклористики на західноукраїнських землях. На їх етнографічну діяльність значною мірою вплинули твори західних та східних етнографів та фольклористів. Серед них чеські збірки: "Краледворський рукопис"(1818) та "Зеленогорський рукопис"(1819) (чеські підробки під народну поезію) В.Ганки та Й.Лінди (Шашкевич і Вагилевич переклали окремі уривки українською мовою) та збірки російського фольклору К.Данилова, М.Чуркова, М.Попова та ін. М.Шашкевич ативно збирав зразки народнопоетичної творчості, кілька його записів увійшли до збірки В.Залеського. І.Вагилевич займався дослідженням карпатських етнічних груп - бойків, гуцулів та лемків. Йому належать фольклорно-етнографічні та історичні розвідки, присвячені зокрема українській міфології та символиці, збірка легенд і оповідань під назвою "Kronika Ludu z demologii slowianskiej". Їх третій товариш, Яків Головацький, був насамперед ученим-славістом - фольклористом, етнографом, літературознавцем, істориком, мовознавцем, бібліографом. Йому належать такі праці як "Поділ часу у русинів", "Слова вітання, благословенства, чемності і обичайності у русинів", "Очерк старославянского баснословия, или Мифологии". Разом з Вагилевичем він також заклав основи українського карпатознавства.

Навчаючись в університеті, діячі "Трійці" активно знайомились з творами європейського відродження. Львів у той час був одним із центрів слов'янської літератури та науки. До їх послуг була бібліотека Інституту Оссолінських, читальний зал якої відкрився у 1832 р., та приватні колекції. Яків Головацький так писав про молоді роки Шашкевича: "Книгохранилища університетские і Оссолинського достарчали не мало поживи для єго все больше лакнучого духа". Там вони мали змогу ознайомитись з творами Й. Добровського, П. Шафарика, Ф. Челаковського, Ф. Палацького й П. Шафарика. Особливо на їхню творчість вплинула романтична поема останнього "Дочка Слави", з якої Вагилевич переклав українською мовою окремі сонети, та стаття того ж таки автора "Про літературну взаємність між слов'янськими племенами і говірками" (1836), на яку в свою чергу сильно вплинули преромантичні погляди Гердера. Шашкевич, Вагилевич і Головацький цікавилися історичними, етнографічними, філологічними творами сербських, чеських, польських, російських та ін. дослідників. Їх також цікавила література: творчість "української школи" у Польщі (Шашкевич переклав українською мовою уривок з поеми С. Гощинського "Канівський замок"), творчість Котляревського, Квітки-Основ'яненко, алітературно-етнографічні збірки, які видавалися на Східній Україні.

Окрім ознайомлення з творами діячів слов'янського романтизму, гуртківці налагоджували і особисті стосунки з деякими з них. Вже на початку 1835 року, перебуваючи у Пешті, Яків Головацький близько зійшовся з сербськими діячами Георгієм Петровичем (завдяки якому побачила світ "Русалка Дністрова"), Теодором Павловичем, з хорватом Ф.Курелацом, а його наставником у вивченні слов'янських мов, літератур, фольклору та етнографії став Ян Коллар. Він також підтримував зв'язки з В. Ганкою, Я. Коларом, М. Максимовичем, О. Бодянським, І. Срезневським, П. Лукашевичем та П. Шафариком. З 1836 року розпочалося листування П. Шафарика й І. Вагилевича. У своїх листах Вагилевич подав багатий фактаж стосовно української мови, її особливостей, розвитку та діалектів, зокрема галицьких. Шафарику належить визначна роль у розвитку чесько-українських взаємин. Він листувався з С. Головацьким, О. Бодянським та Могильницьким, систематично публікував у журналі "Casopis ceskego museuma" матеріали з української етнографії, фольклору, палеографії. Вагилевич також листувався з Максимовичем та Погодіним. Шашкевич мав особисті зв'язки з В.Залеським, чеськими письменниками і вченими, на той час львів'янами, Я. П. Коубеком і К. Ф. Запом.

Нерідко твори наших авторів (як "Русалка Дністрова") друкувалися за кордоном. Але в цілому, нова література на народній мові, яка виникла завдяки діяльності "Руської трійці", орієнтувалася на Східну Україну. Західноукраїнські діячі пропагували возз'єднання України і створення єдиної літературної мови. Наслідуючи діячів "Трійці" українською мовою почали писати цілий ряд прогресивних українських письменників, найвизначнішим з яких безсумнівно є Іван Якович Франко, предтечею якого Нахлік вважає М. Шашкевича, як митця, що зумів синтезувати у своїй творчості громадські мотиви з ліричними інтонаціями, фольклор та літературу, а також успішно поєднувати літературну та громадську діяльність. Українською мовою писали М. Черемшина, Л. Мартович, В. Стефаник та багато інших. Жанр новели, в якому пізніше так плідно працював Стефаник, започаткував на західноукраїнських землях М. Шашкевич своєю казкою "Олена", в якій опрацьовано новелістичний фабульний матеріал. Головний герой - легендарний ватажок опришків Медведюк, образ якого гіперболізовано, а весь твір носить на собі печать таємничості.
ВИСНОВКИ
Життя та творчість провідників національного та культурного відродження, "будителів руського духа" в Галичині, учасників гуртка Маркіяна Шашкевича вже з останньої чверті ХІХ століття привертають увагу численних дослідників.

Для творчості Шашкевича, Вагилевича та Головацького, як і для всіх тогочасних романтиків, характерне звернення до славного минулого свого народу: "Болеслав Кривоустий під Галичем, 1139", фольклорні стилізації "О Наливайку", "Хмельницького обступленіє Львова" М. Шашкевича, "Dumy", легендарно - історична балада "Мадей" Вагилевича. Ці твори не відзначалися історичною достовірністю, а лише символічно виражали інколи абстрактну віру у відродження українського народу. Подібні твори писали М. Устиянович, А. Могильницький та ін. Новим якісним етапом у змалюванні історичного минулого стали вже твори Т. Шевченка ("Іван Підкова", "Тарасова ніч" та ін.). Також для Шашкевича, Вагилевича й Головацького характерне замилування природою, що вилилось у чудову пейзажну лірику: "Підлиссє", "Сумрак вечерній" Шашкевича, "Весна", "Річка" (які мають алегоричний зміст) Головацького. Значний у них доробок і любовної лірики: "Туга", "Вірна" Шашкевича, "Wspomnienie", "Spotkanie" Вагилевича, "Два віночки" Головацького. Але найпродуктивнішим щодо подальших наслідувань був напевно започаткований ними жанр послання: "Слово до чтителей руського язика", "Руська мати нас родила" Шашкевича, "До L***" Вагилевича, "Руський з руським повстрічався...", "Братові з-за Дунаю" Головацького. Пізніше до цього жанру зверталися М.Устиянович ("До перемишлян", "До "Зорі галицької") , А. Могильницький ("Ученим членам Руської Матиці"), Ю. Федьковича("Оскресни, Бояне") та багатьох, багатьох інших.

Етнографічні дослідження "Трійці" започаткували українське карпатознавство, їм належать перші у Галичині твори з історії культурного розвитку рідного краю та бібліографічні видання.
ЛІТЕРАТУРА

Нахлік Є.К, Нова література в Західній Україні// Історія української літератури 19 століття. Кн.1. - Київ, 1995.

Кирчів Р.Ф., Етнографічно-фольклористична діяльність "Руської Трійці" - Киів,1990.

Шапірко І., "Руська Трійця" і проблеми народної освіти в Галичині// Шашкевичіана. Нова серія. Випуск 1-2. Львів-Броди-Вінніпег, 1996.

Вальо М., Літературно-критичні ідеї "Русалки Дністрової" і розвиток літературно-наукової думки на західноукраїнських землях у 30-40'х рр. 19 століття// Шашкевичіана. Нова серія. Випуск 1-2. Львів-Броди-Вінніпег, 1996.

Горинь В., Естетичні погляди "Руської Трійці"(До генези українського романтизму)// Шашкевичіана. Нова серія. Випуск 1-2. Львів-Броди-Вінніпег, 1996.

Стеблій Ф., "Руська Трійця" в концепції українського національного відродження М.Грушевського// Шашкевичіана. Нова серія. Випуск 1-2. Львів-Броди-Вінніпег, 1996.

Гольберг М.Я., Південнослов'янські зв'язки "Руської трійці"// Міжслов'янські літературні взаємини. - Київ, 1961.

Франко І., Твори: у 50-ти томах. Том 29. - Київ,1980.

Шах С., О.Маркіян Шашкевич та Галицьке відродження. - Париж-Мюнхен, 1961.

Комаринець Т.І., Ідейно-естетичні основи українського романтизму. - Львів, 1973.

Бовсунівська Т., Феномен українського романтизму. - Київ,1997.

Плющ П.П., Нариси з історії української літературної мови. - Київ,1958.

Колесса Ф., Фольклористичні праці. - Київ.

Українські поети-романтики 20-40'х рр. 19 століття. - Київ, 1968.

Українські поети-романтики 20-60'х рр. 19 століття. - Київ, 1987.

Нахлік Є. Пантелеймон Куліш і "Руська трійця". До проблеми ідеологічних шукань серед української інтелігенції ХІХ століття. - Львів, 1994.

Розумний Я. Маркiян Шашкевич - символ нацiонального вiдродження.//Сучаснiсть. - К.,1992, N6

# data[].attributes.attachment_link.title
Руська трійця. Маркіян Шашкевич. Іван Вагилевич. Яків Головацький

# data[].attributes.attachment_link.description
ВСТУПНА ЧАСТИНА Перша половина ХІХ ст. характеризувалася всеєвропейським зростанням національної самосвідомості, питання шкільництва, науки та культури визнавалися суспільно-важливими. Європу неначе накрила яскрава хвиля нового мистецького напрямку - романтизму. Український романтизм має багато спільного з романтизмом загальноєвропейським. Але водночас це є глибоконаціональне явище, живлене українським корінням, світосприйняттям і історією.

# data[].attributes.headline
Маркія Шашкевич

# data[].attributes.subject
Маркія Шашкевич

# data[].attributes.body
письменник та громадський діяч, духовний лідер. Саме йому належала ініціатива збору та популяризації фольклору, створення словника граматики живої української мови, реформування правопису за фонетичним принципом.

# data[].attributes.headline
революційні виступи 

# data[].attributes.body
революційні виступи ліберального й антимонархічного спрямування в Європі 1848-1849рр.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У 1848 році - в Європі вирували події, які потім отримали назву "Весна народів". У багатьох європейських країнах відбувалися різного роду соціальні зрушення, революції, повстання. Про причини й наслідки цих подій Радіо Свобода поговорило з істориком, координатором проекту "Лікбез. Історичний фронт" Кирилом Галушком.
​
- З чого почалася "Весна народів"? Коли в Україні відбувалися революції, то, зазвичай, вони починалися несподівано. Скажімо, останній Майдан - ніби ніхто не прогнозував, що раптом так вибухне. А тоді у Європі була якась напруга? Передчувалася, що щось станеться?
- Загалом, можна було б передчувати з тієї причини, що з 1815 року - після поразки Наполеона, Віденського конгресу й утворення Священного союзу консервативних імперій, які перемогли Французьку революцію та Наполеона - законсервували ті монархічні устрої, які трималися один одного в рамках монархічної солідарності.

Пройшло вже чимало років, змінилися покоління і політичні уявлення. Якщо вважалося, що у 1815 році остаточно перемогли демократичні проекти Французької революції й те, що від неї відлунювало по інших країнах Європи, то з 1848 року вже мали справу не лише з демократичними, але й з національно-демократичними революціями. Оскільки ті великі імперії, з яких складалася тоді Європа, містили у собі багато народів, які саме у цей час відчували національне пробудження.
- Ви кажете, у 1815 році відчувались демократичні зміни. Та навпаки, реакція настала відтоді, як Наполеона відправили в заслання на острів Святої Єлени.
- Я мав на увазі, що основним меседжем Французької революції та навіть те, що ніс Наполеон, який став імператором, але не міг позбутися задніх вагонів - було "Свобода, рівність і братерство". Наполеона висадили з того потягу, але ідеї про те, що абсолютні монархії потрібно змінити на конституційні парламентські, що треба дати людям політичні права - лишилися. За два десятиліття, які були після того, у Європі поширилися настрої романтичного націоналізму, відновилися уявлення про те, що існують чехи, словаки, мадяри, русини, поляки. І до гасел політичних прав додалися гасла національного визволення і суверенізації.
- А з чого і де все почалося у 1848 році? Де вперше бабахнуло?
- Вперше бабахнуло, щоб вразити усіх, як зазвичай це було наприкінці XVIII у першій половині XIX століть, у бунтівному Парижі, який завжди біг попереду Франції і який стомився від олігархічного експлуатаційного, "злочинного режиму" короля Луї-Філіпа. Режиму банкірів, які визискували країну, не даючи громадянам тих прав, на які вони заслужили.
- Його, здається, називали "король громадянин". Він грався у демократію.
- Це траплялося з багатьма. Він прийшов до влади внаслідок революції, яка була у Франції 1830 року. Він показував себе як "рубаха-парень", демократ, любив прогулятися по місту без охорони. Але наступні роки показали, що він створив олігархічну кліку, де через інсайдерську інформацію на біржі, через передачу таємної інформації про державну політику створювали величезні статки. Це трохи відбито у романі "Граф Монте-Крісто" Дюма, коли граф став уже багатим респектабельним. Там гралися на біржі і продавали інсайдерську інформацію про іспанську політику - це якраз реалії режиму Луї-Філіпа.

Непрозоро робилися величезні статки, й людей це почало дратувати, суспільне невдоволення збільшувалося.
- Середній і малий бізнес стали незадоволені великим бізнесом?
- Середній і великий бізнес були незадоволені найбільшим олігархічним бізнесом. У результаті, це призвело до спонтанних конфліктів з владою, виступів, зведення барикад. Але на відміну від багатьох інших ситуацій, де часто повставали робітничі окраїни чи маргінальні, тут до протестів приєдналися респектабельні кола, національна гвардія, на яку сподівався король. Навіть при використанні армії стало зрозуміло, що режим падає.

Далі спрацював ефект доміно, який дуже часто траплявся. Ми із цим знайомі по феномену кольорових революцій 2004-2005 років або "Арабська весна" 2010 року. Коли один успіх опозиції проти влади надихає протести в сусідніх країнах, які культурно близькі та ідеологічно розуміють, чого це сталося там і бачать, що у них дуже схоже.
- Ви розповідаєте про Францію, але невдовзі такі ж зрушення почалися, наприклад, в Австрії- Залежало від того, скільки людина сплачувала податків? . Невже у Відні була та сама проблематика, що й у Парижі?
- Проблематика була частково така сама - суспільству потрібно було більше політичних свобод. А крім австрійців, які були мешканцями метрополії, були ще Чехія, Угорщина, Галичина і так далі, що не мали тих політичних прав, які були у французів. У французів принаймні був парламент, хоча й із величезним майновим цензом - лише багаті люди мали політичні права і ще більш багаті мали право бути обраними.

- Так, майновий ценз. У цьому процесі могло брати участь десь 10% чоловічого дорослого населення.
- У Галичині була непроста ситуація. Була польська частина населення й українська чи то русинська. Як кожна з цих національних груп відреагували на збурення?
У Відні ситуація була інша - там була абсолютна монархія, парламенту не було. Потрібно було створити конституцію, надати громадянські політичні права, запровадити вибори. Далі цей ланцюжок поширився по Австрійській монархії. Тому що угорці, які підпорядковувалися Австрії, хотіли більших прав не лише політичних, як підданих Австрійської монархії, але й національних. Вони хотіли принаймні автономії, а потім захотіли незалежності.

Чехи тоді були інтелектуальними лідерами слов'янських народів і вели до нового самоусвідомлення. Спочатку з'явилися чеські будителі нації, потім інші слов'янські. Вони також хотіли створення певних автономій, а не лише політичних індивідуальних прав. Постали питання політичних індивідуальних прав і колективно-національних.

А тоді в Австрійській монархії ще й кріпосне право існувало: панщина, відробітки та особиста залежність селян від пана, що було найбільш дошкульним у Галичині.
- Русинська частина населення і польська - кожна мала свою революцію у цей час?
- Обидві ці групи були готові, що збурення почнеться. Ще за рік-два до подій у Парижі, було повстання селян Галичини проти кріпосного права, було повстання свідомих поляків у Кракові, який на той момент був містом-державою, єдиною решткою Речі Посполитої. Це повстання придушили - Краків був приєднаний до Австрійської монархії. Але залишалися іскри, з яких щось мало запалитися серед польських патріотів. Тоді ще не було ідеї, що Галичина стане П'ємонтом, бо власне італійського П'ємонту ще треба було почекати, але передумови були.
- Вийшло так, що Головна руська рада виступила союзником Відня проти поляків?
Крім того, сільське населення тієї великої Галичини, яка містила і Краків, і Львів, хотіло звільнитися від найбільш принижуючих людську особистість звичаїв феодалізму: особистої залежності від пана і примусового відпрацювання на його полі, панщини. Вже 1846 року селяни повставали, оскільки у них були конфлікти з тими панами, які були речниками боротьби за польську незалежність чи польську самостійність. Це були два різноспрямовані явища, на яких потім зіграла австрійська адміністрація Галичини, щоб пригасити те, що там відбувалося у 1848 році, коли люди почули про революцію у Відні.
- Це з того часу пішло?
- Безперечно. У соціально-культурному плані русинсько-українська спільнота Галичини перебувала у дуже відсталому, занедбаному стані. Переважно це були селяни-кріпаки та уніатські священики, які попервах були такі ж злиденні як селяни. Але завдяки реформам імператора Йосифа ІІ у 1780-х роках їх урівняли в правах з католиками у правовому сенсі, зробили певні навчальні заклади. І на ситуацію 1848 року, окрім русинських селян, ще був такий освічений прошарок. Але їхніми опонентами у цьому ж краю були поляки, у яких свої були претензії до уряду. Натомість в української спільноти було більше претензій до поляків, а не до цісаря.
- Чи "Весна народів" зачепила ту частину України, яка була у складі Російської імперії?
- Так. Було очевидно, що русинська спільнота, яка врешті почала гуртуватися і показувати, що у неї є соціальний актив, набагато відставала від польської спільноти, у якої були аристократи, грошовиті люди, бойовиті студенти. Це переважно міське населення Східної Галичини, тобто української, і за ними було польське селянство Західної Галичини. Тому головною метою Руської ради для того, щоб у перспективі реалізуватися, стало поділити королівство Галичини і Лодомерії на Західну і Східну Галичину, де русини становили більшість. Це давало кращі перспективи на представництво та участь у владі. Але вони розуміли, що цього їм не дадуть повсталі поляки, а може дозволити лише австрійська адміністрація. Тоді недарма українців називали тірольцями Сходу.
- Якраз 170 років тому, в червні 1848-го у Празі відбувся Слов'янський конгрес. Це також було одним з виявів національної свідомості, про яку ви кажете?
- Пішло ще з кінця XVIII століття, коли цісар Йосиф II скасував найбільш принизливі форми залежності для русинів, був культ цісарського роду. Українці, так само тірольці, а Габсбурги походили з тих тірольських земель, були палкими патріотами саме монархії.

- Немає фактів про це згадати, оскільки саме за рік до того, російські жандарми прикрили існування першої політичної організації Кирило-Мефодієвське товариства. По суті, було зрізано й відправлено на заслання найбільш активну студентсько-викладацьку інтелігентську спільноту Наддніпрянської України, яка б мала на такі події відреагувати. Але оскільки їм закрутили гайки за рік до того, то вони ніяк не відреагували, бо знали, що царські жандарми тримали руку на пульсі кожного з них.

- Так. Угорці почали повстання за незалежність, оскільки вони повністю зберегли свою соціальну еліту з часів незалежної Угорщини. Це були магнати, це були угорські шляхтичі, угорська інтелігенція та угорське селянство, яке пішло за ними.
- Таке явище як панславізм теж почалося з цього Слов'янського конгресу?
Селянські чи то недержавні слов'янські етноси в Австрійській монархії не мали своєї статусної еліти. Українська шляхта полонізувалася, чеська онімечилася, словацька і хорватська мадяризувалися. Відтак вчителі, науковці, викладачі, тобто національні будителі й просвітники, заклали спільну програму, яка у різних умовах, але дуже схоже діяла у слов'янських країнах: відновлення освіти, історії, боротьба за свою мову у школах.
- З одного боку демократична "Весна народів", а з іншого - реакційне замилування Російською монархією і її військовою потугою?
Спільний добуток усіх, хто хотів більше свободи - русинська мова стала однією з десяти офіційних мов Австрійської монархії, що потім дозволило запровадити, спираючись на юридичний прецедент, початкову освіту у школах русинською мовою у Галичині. Те, чого українці не мали до 1917 року у Російській імперії.
- Якщо підбивати підсумки, то "Весна народів" досягла своєї мети?
- Зійшлися дві хвилі. Слов'яни Австрійської монархії зберігали їй вірність, але бачили, що найбільша слов'янська держава - це Росія і що вона дуже потужна. В 1849 році, через рік після початку революції, російські інтервенти на прохання Австрійської монархії придушили Угорську революцію, вони побачили, що Росія - це не лише абстракція за кордоном, яка шанує слов'ян, а що це велика військова потуга, і політичні кордони можуть колись змінитися. Можуть прийти росіяни, а може їх краще запросити, може вони підтримають цей рух.

- Це справжня дилема підавстрійських слов'ян: вони одночасно хотіли й національного визволення, і більших політичних прав. Політичні права їм могла дати Австрія, а національне визволення могла дати Росія, але вона б не дала їм політичних прав. Тому тут кожен намагався второпати по-своєму.

- Самі революції, як такі, усюди програли. Але вони стали уроком для правлячих еліт, які зрозуміли, що необхідні реформи й вони почали їх проводити. Наприклад, у Данії у 1848 році революції не було, але король прийняв конституцію, випустивши пару можливого невдоволення. Це усіх тішило, і надалі в Данії революції не було.

Далі почали обирати між демократією чи національним об'єднанням, і "Весна народів" стала першим кроком для об'єднання всередині Італії та Німеччини, як мінімум. Почався рух італійських патріотів під орудою Мадзіні, а Бісмарк залізом і кров'ю почав клепати нову броньовану Німеччину.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радіо свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода украина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
донбасс реалии

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новини радіо свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новини україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радіо свобода україна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода украина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
схеми корупція в деталях

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
верховна рада

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
донбасс реалии

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитро Шурхало

# data[].attributes.attachment_link.title
"Весна народів": 170 років тому Європа вийшла на Майдан

# data[].attributes.attachment_link.description
У 1848 році - в Європі вирували події, які потім отримали назву "Весна народів". У багатьох європейських країнах відбувалися різного роду соціальні зрушення, революції, повстання. Про причини й наслідки цих подій Радіо Свобода поговорило з істориком, координатором проекту "Лікбез. Історичний фронт" Кирилом Галушком. ​ - З чого почалася "Весна народів"?

# data[].attributes.headline
перша у Львові газет

# data[].attributes.body
перша у Львові газета українською мовою, друкована органом Головної руської ради.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
15 травня 1848 року у Львові вийшло перше число першої української газети "Зоря Галицька". Так, саме "Зоря Галицька" є першим українським національним часописом, який виходив українською народною мовою. Першим не тільки у Львові, а в Україні загалом. Так газета чи часопис? Таки і газета, і часопис (але "часопис" не у теперішньому значенні "журнал"). Взагалі-то, тоді "Зоря Галицька" мала самоназву "письмо", на самих початках її підзаголовок виглядав таким чином: "Письмо повременноє для справъ народныхъ, политическихъ и церковныхъ, словесности и господарства галицко-угорско- и буковиньско-руского народа". Потім "Зоря Галицька" ідентифікувалася як "листъ", пізніше "тыждневикъ", врешті знову - "письмо".

Часто "Зорю Галицьку" називають першим українським національним політичним часописом, і це правда, та лише частково. Ця усічена дефініція кочує у наших довідкових виданнях через те, що свого часу Іван Франко назвав її "першою руською політичною часописю". Без сумніву, це політичний часопис, та не тільки. От які ще повні підзаголовки (та їх варіації) мала "Зоря Галицька": "Листъ повременный, посвященный литературному, общеполезному и забавному чтенію" (1853-1854, числа 1-47), "Тыждневикъ, посвященный литературѣ, господарству и забавѣ" (1854, ч. 48-51), "Письмо посвящене литературѣ и забавѣ" (1856, ч. 1-5), "Письмо посвященоє литературѣ и забавѣ" (1856, ч. 6-52), "Письмо посвященноє литературѣ, забавѣ и господарству" (1857). Навіть із цих підзаголовків видно, що "не політикою єдиною" жив цей часопис.

"Зоря Галицька" була задумана та створена таки як орган політичної організації - першої української національно-політичної організації - Головної Руської Ради. Тому-то (окрім Франкової дефініції) за нею закріпилося реноме перш за все "політичного часопису".

Проіснувала "Зоря Галицька" десять років. Як краще сказати - "ціле десятиліття" чи "лише десятиліття"? З огляду на те, що вона була першим українським часописом, десять років - це чимало, а з погляду вічності - це не так і багато.

Погляньмо трішки докладніше на перше число "Зорі Галицької". Друком воно вийшло саме 15 травня 1848 року, накладом у чотири тисячі примірників (знову ж таки - важко зараз уявити: мало це чи багато, як на той час?). Позаяк видання було політичним органом Головної Руської Ради, зрозуміло, що вона у першому ж числі своєї "трибуни" оприлюднила маніфестаційний текст. Тож Головна Руська Рада виступила з відозвою-програмою, яка називалася "Ôдозва до руского народу". Першочергово потрібно було задекларувати відрубність від поляків, підкреслити єдність галицьких українців із усім українським народом: "Мы Русини Галицки належимо до великого руского народу, котрый однимъ говорить язикомъ и 15 мїлѣонôвъ выносить, зъ котрого пôлтретя мїлѣона землю Галицку замешкує". І зрозуміло, що треба дбати про добро народу, про його поступ і щастя: "...заховати вѣру и поставити на рôвни обрядокъ наш и права Церкви и Священникôвъ нашихъ... Розвивати и взносити нарôднôсть нашу во всѣхъ єи частехъ: выдосконаленьемъ языка нашого, запровадженьемъ єго въ школахъ низших и вижшихъ, выдаваньемъ письмъ часовыхъ... розширеньемъ добрыхъ и оужиточныхъ книжокъ въ языцѣ рускôмъ, впровадити и на рôвни поставити языкъ нашъ зъ инними въ оурядахъ публїчнихъ... права наши ôдъ всякои напасти и ôскорбленя стале и сильне хоронити". У цьому ж першому числі видавець і відповідальний редактор Антін Павенцький виступив зі зверненням "Братя Русини!", в якому наголосив на конечності створення такого українського часопису, визначив його вектори та змістове наповнення.

А тепер пунктирно погляньмо на ціле десятилітнє життя "Зорі Галицької", властиво - на її десятилітню історію. Упродовж десятиліття спрямування та характер видання змінювався декілька разів. У 1848-1850-х роках "Зоря Галицька" під редакторською батутою Антона Павенцького була українською за мовою та духом. Із другої половини 1850 року (коли в липні того року А. Павенцький передав видання у власність Ставропігійському інститутові), за редакторства Івана Гушалевича, Богдана Дідицького та Северина Шеховича (почергового, а не колективного), "Зоря Галицька" запахтіла москвофільським душком, та й поступово перейшла на "язичіє", яке витіснило з її шпальт народну мову. У 1853 році видання цілком втратило політичну спрямованість і перетворилося на літературно-розважальний часопис. Москвофільство буяло в "Зорі Галицькій" до листопада 1854 року, коли Ставропігія змістила з посади редактора С. Шеховича, призначивши на його місце Миколу Савчинського. Моментально відбувся поворот до народної мови, так тривало до початку 1856 року, коли на "зоре-галицькі" шпальти повернулася "язичницька мішанина", linqua maccheronica, яка відлякувала читачів.

Із різних причин "Зоря Галицька" тимчасово припиняла свій вихід - від 16 листопада 1852 року до 1 березня 1853 року, від 11 серпня 1855 року (через епідемію холери на терені Галичини) до січня 1856 року. Кількість передплатників ставала катастрофічно малою, і все зменшувалася, тож 9 квітня 1857 року "Зоря Галицька" на нещасливому 13-му числі припинила своє існування.

Неповторним і непідробним ароматом віє від одного сюжету, який варто тут проілюструвати. У квітні-травні 1849 року були перипетії із друком газети. Які саме - стане видно із редакційної замітки та двох листів до редактора, опублікованих на першій шпальті числа 39 за 1849 рік (Львôвъ, середа, дня 4/16 Мая 1849):

Съ нынѣшнымъ Числомъ зачалисьмо "Зорю" печатати оу печатни Г. Михайла Порембы. Хотяй раднѣйше булибысьмо ся и далѣй тримали печетни Заведенїя Інститута Стауропїгїяньского: зневоленисмо однакожъ зôстали про тоє перенестися, понеже зарядъ печетни стауропїгїяньскои вымагає ôтъ насъ ôтъ теперъ цѣны, якую при скупыхъ зъ пренумераты вплынувшихъ засобахъ въ жаденъ спосôбъ подвигнути не можемъ - а не хоче насъ лишити при цѣнѣ дотеперѣйшнôй, хотяй П. Поремба "Зорю" за тую самую цѣну печатати обовязався. Для лѣпшого розсудженя тои рѣчи оумѣщаємо тутъ оба дописы намъ черезъ Зарядъ печатнѣ стауропїгїяньскои заслани:

I.

Честный Пане Павенцкїй!

Єсли можете ôтъ 1-го Цвѣтня 1849. за выдрукованїє Зори за пôлтора аркуша разомъ по 30 рс. серебромъ платити, то будемъ Вамъ далѣй друковати; но єсли Вамъ дорого, то шукайте собѣ где таньше, бо Стауропїгїя при тôмъ друкованю хотя и 30 рс. платити будете, заробку не має.

Дня 25. Марта 1849.

Гуркевичъ.

II.

Всечестный Пане Павенцкїй!

Отъ нинѣшного дня зачавши, неможемо "Зорю Галицку" за 30 рс. тыждневно друковати; но єсли хочете, абысьмо Вамъ далѣ друковали, то намъ за полтора аркуша или выходящи на тыждень два Числа Зори Галицкой на Вашôмъ паперѣ друковани, по 40 рс. серебромъ платити мусите, або кажѣтъ собѣ где инде друковати; бувайте здорови.

Лвôвъ, дня 7. Мая 1849.

Гуркевичъ.

Як бачимо, і тоді "все впиралося в гроші". Із тих часів, куме Карле, нічого так і не змінилося.

У "Зорі Галицькій" друкували свої літературні та публіцистичні твори різномасті автори зі всіх українських земель неозорої Австрійської імперії, були серед них Яків Головацький, Іван Гушалевич, Богдан Дідицький, Йосип Левицький, Йосип Лозинський, Рудольф Мох, Іван Наумович, Микола Устиянович, Григорій Яхимович, Володимир Шашкевич (син Маркіяна, також письменник). Друкував там свої твори й Антін Могильницький, зокрема був там опублікований не то розлогий вірш, не то невелика поема "Судьба поета" (див. Додаток).

Зі світової (зарубіжної, як кажуть ще деколи) літератури на шпальтах "Зорі Галицької" в українських перекладах друкувалися зразки давньогрецької поезії (Анакреонт), уривки з "Енеїди" Верґілія, твори Джорджа Байрона, Адама Міцкевича, Фрідріха Шиллера, Йоганна Вольфґанґа Ґете, сербські народні казки, дещо з хорватської й угорської літератур.

Так чи інак, а за "Зорею Галицькою" залишається "пальма першості" в історії україномовної періодики. І визначне місце в історії України загалом, в історії культури зокрема.
Додаток
(Вперше надрукований у "Зорі Галицькій" розлогий вірш Антона Могильницького подається в осучасненому написанні).
Антін Могильницький СУДЬБА ПОЕТА
Вид утопивши в красоті небесній

Межи цвітами замаєних лук,

Діла природи півець чтив чудесні,

Пив чулов грудов соловіїв звук.

Піднісши хижо понад земський тлум

В країни духів восхищенний ум,

Гадок крильцями несен в інні світи,

Почав з внутр серця піснь ревниву піти.

"Красна Русалко! Надобна богине!

Тобі складаю жертви на престіл,

Чувство гаряче, і серце невинне,

І вдячні плоди моїх умних сил.

Рано, і ввечер, і в кождій добі

Звучить піснь моя похвали тобі,

З тобов ся тішу, за тобою тужу,

Скажи ж, чого при тобі дослужу?"

Втім легкий гомін в зелененькім гаю

Змішався мило з пісеньками птиць,

Плюскотом рибки в тихонькім ручаю

Завторив шелест стулених кирниць.

Лучами світла, як красков дуги,

Зарум'янілись цвітучі луги,

А з холодного деревин затіння

Вийшла з тхом вітру надобна богиня.

Красна єсть рожа і гожа лелія,

Милі світила зірничок сестриць,

З снігом рівняєсь лебедева шия,

Славутні коси русаві дівиць.

Но, як пред сонцем порання роса,

Никне пред нею вся тота краса,

Лиця уроду і повабні шати...

Був би-м зухвалим, хтівши описати!

В руці тримала весняні звістуни:

Квітку з фіалки, рясту, веснівок,

В другій бандурку з золотими струни,

Родичку красних тужливих думок.

А як ся вимкло з коралевих уст

Слівце, як меду солоденький спуст,

Гадав би-сь: певно, якась вища сила

Зайняла душу і серце прошила!

"Півче побожний! Я твою піснь щиру,

Вітром несену, прийняла в мій слух;

Що мені служиш, же-сь потрібен, вірю,

Бо тіло земське, хоч небесний дух!

Но сли душею пнешся в умний рай,

Би-ся не каяв - добре подумай.

Скажу, як можна умом в раю жити,

Але двом ґаздам годі ти служити.

Колись стояли, як світильник істий,

Близько моєго престолу вокруг

Умні Бояни, славні бандуристи,

Вік посвятивши для моїх услуг.

Їх то бандурка, гусля і торбан, -

Чувственной груді солодкий орган

Луги, і села, і бори, і скали

Думок урочих звуком колисали.

Помисли хижі до своїх утворів

Черпали щедро в чувства джерелі,

Не малпували заграничних взорів

Ані правилов на шкільнім столі.

Що в серці тліло, що видумав ум,

Тоє прибрали в шати красних дум;

Чи жаль, чи радість, чи пісні похвали,

Все з своєй груді, все з природи брали.

Співали чулой любві м'які узи,

І опущених тугу коханок,

І нев'янучі вплітали галузи

В нерозрішимий дружества вінок;

І брань ужасну, і мирний покій,

І мужественних атаманів бій,

Пастирів думи, і бранців пригоди,

Важкі случаї вічної природи.

Костур в долоні, гусля під пахвою

Гостили мирно з села до села.

Всюди приятно піснь співали свою,

Где їх охота, любов завела,

Чи где в палаті серед ясних стін,

Чи під віконцем убогих хатин, -

Всюди готові сердечне співати,

Ще й без надії якоїсь заплати!

За умні труди - умні надгороди:

Чувство подяки, котрим серце б'є,

Споминка вічна, що в потомні роди

Чрез покоління і віки жиє!

Бо хоть, тут живши, удалось гдесь

Взлетіти духом до чистих небес,

Однак лакнуще і прагнуще тіло,

Окрім похвали, що ж ще приобріло?

Чемне "прости біг", кусень хліба з сіллю,

Ложечку страви і кубок води

На Україні, Підгір'ю, Поділлю

Давали півцям заплату тогди.

Більше не ждали. Но довольні з тим,

Всіх восхитивши голосом святим,

Відгомін пісней потомству лишали,

Самі, опрощавшись, далій поспішали.

Так-то безсмертні брали самоуки

Нуту до пісней із природи рук,

А незрівнянні мелодійні звуки

Ще-сь відзивають нині з грудей внук

Чи в полонині легонький скотар,

Чи в оболонях прагнущий косар,

На вечерницях, при гарячім жниві, -

Сли думку поють, здаються щасливі.

А ваші, півче, перевчені уми,

Які там жертви приносять мені?

Що як навесні дрібних птичок тлуми

Яли бриніти по зимовім сні?

Гдесь-те бували, як мій світлий храм

Оголочений стояв пустков сам?

Котрий з вас в хвилях тяжкої недолі

Витрвав статочно при моїм престолі?

Щось вас немного, лиш сільська простота

В полі, в хатині чтила мя тогди.

Хоть судьба храму заперла ворота,

Не уляклися розличной біди!

Нині, где храм мій отвором стоїть,

Зиму і мраки випер сонця світ,

Где навіть внішной не бракне принуки, -

Не штука стрійну взяти гуслю в руки.

Возьміть до серця, що-м вам об'явила,

Щоби з вас кождий довольно пізнав:

Має хранити свято три правила,

Щоб в моїй службі надаль позістав,

Сли ми ся в нужді не спроневірив,

Гуслю до звуків природи строїв,

І пошлюбує так ми піснь співати,

Щоб могли менші брати хіснувати.

Як где затрягне корабль на мілизні,

Тягар скидають, щоб сплив догори,

Так покинь дневні всі печалі жизні,

В путь надповітрний легко ся бери!

Сли ся пускаєш духом в умний рай,

Брем'я тілесне на землі лишай,

Забудь о зиску і земській потребі,

Радощей чашу вип'єш в моїм небі.

Таких вас впишу букви золотими

В славних Боянів, бандуристів чин.

Кождий з вас буде ізбран межи ними,

А в моїм храмі возлюблений син;

Взнесеться духом в країну святу,

Уздрить моєго лиця красоту -

Кілько раз хоче умних благ зачерти,

Знайде для себе завше рай отвертий!

Але за земські заплати не ручу,

Тих в раю умнім для тіла нема,

Тих я слуг моїх желати не учу,

Бо як дам, чого не маю сама?

Буде читав хтось, хтось відкине геть,

Десять вас згудять, оден похвалить,

Но хоть би й двадцять согласно хвалило,

Чи ж схлібна слава погодує тіло?

Дітоньки мої смак си зноровили;

Чуже голублять, а своє хулять.

Пісні родимой звук не всім єсть милий,

Півець родимий - погорджен, проклят!

Не уповайте ж на общий уділ.

Хоть би з вас кождий піснь небесну пів,

Хоть би, як сокіл, сів над хмарів щити, -

Тут буде в нужді ліктями світити.

Но не сама я так надгороджаю,

Сестриці мої також так платять.

Всім судьба спільна: вінець в умнім раю,

Земським - безсмертність валяти не хтять.

Гомер на старість з костуром ходив,

Сервант за пісні гдесь в козі сидів,

Кеплер, зчисливши умом пространь неба,

Скінчив десь в нужді без кавальця хліба.

А сли-сте у мене непрошені гості,

Що не держаться речених правил,

Що погорджають звуки чулі, прості,

Летять високо, щоб ніхто не взрів,

Не видять повних отчини джерел,

Ждуть, чей би хто що з чужини завів,

Потім ся гублять в уроєній мряці, -

Пожалься, Боже, їх мозольній праці!

Котра в желізне Мадеєве ложе

Втискає в форми нездібні слова,

Рве, натягає, хоть все не поможе,

Сли грудь порожня, пуста голова.

Вірує сліпо в натягнений рим

І піснь бездушну украшає ним,

Перо кусає, мірить пальців члени, -

Ах, ніч безсонна і папір згублений!

Гляньте на мої розплетені коси,

Лице без ружу, без шнурівок грудь,

Предці мя красну осі-сте чтили доси -

Отже ж з вас кождий так природний будь!

Краще природне сонце в гущі хмар,

Як то, що чисте змалює маляр.

І лице краще в жиючім утворі,

Як божка образ в парійськім марморі!

Цвіт на папері, в барві золотавій,

Красний, но вдячной воні не ширить,

Ялові струни в бандурці красивій,

Сли в ній согласних відношеній ніт.

Все життє красне з внутренной душі,

І пожиточне, сли піймають всі;

Но, порушене машинами діло,

Завше зістане безживотне тіло.

Іскуство умне, в союзі з природов,

В народах мало золотий свій вік,

Но само в собі, без животних плодів, -

Як Прометея з глини чоловік.

Аж гди ся к сонцю по світло двигнув

І ним в бездушну землі брилу тхнув,

Тогді аж духом оживлене тіло

Ділам природи вінець наложило!

А ваші пісні, сли, з природов в сварці,

Краси шукають в формах неживих

І в кождій рими малозначній шпарці

Кленуть натхненний самоуків стих,

Що після штучних своєй волі прав

Хтіли б браттям надати устав, -

Чи й тоті, може, горді стихолати

Схочуть у мене просити заплати?

Мирських пристрастей - земська надгорода,

Вищої - скверний не осягне дух;

За свої кривди помститься природа:

Піснь накручена пійде мимо ух.

Запорошений фоліялів збір

Послужить мишам за щоденний жир.

А ви будете, в доказ слушной плати,

Під храмом моїм за дверми стояти!

Пісеньки ваші, шумом напущені,

Не будуть мати возросту, краси,

Не наповнять вам користю кишені,

Не взищуть слави в потомні часи,

Як пестрокрилий, слабенький мотиль,

Поглиплять шумно, кілька хижих хвиль,

Невчасні плоди штучного виробу

В віку дитиннім загостять до гробу".

І так Русалка, по щирій промові,

З хмарков легоньков піднеслась вгору.

Лиця оздобу і шати шовкові

Скрив тонкий сумрак, як мряка зорю.

Півець в задумці, гейби вритий, став,

Що чув, глибоко в серці заховав;

Зітхнувши чуло, взніс за нею руки:

"Ах, як же вищі від нас самоуки!"
Комарів, І/ІV 1850

# data[].attributes.attachment_link.title
Первісток україномовної періодики | Збруч

# data[].attributes.attachment_link.description
15 травня 1848 року у Львові вийшло перше число першої української газети "Зоря Галицька". Так, саме "Зоря Галицька" є першим українським національним часописом, який виходив українською народною мовою. Першим не тільки у Львові, а в Україні загалом. Так газета чи часопис? Таки і газета, і часопис (але "часопис" не у теперішньому значенні "журнал").

# data[].attributes.headline
закарпатський громад

# data[].attributes.body
закарпатський громадський діяч, письменник і педагог. 1847р. видав буквар "Книга для читання".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(1803-1865)

Добу, в якій жив і творив один із визначних діячів-культорологів на Закарпатті Олександр Духнович, дослідники називали церковнослов'янськоруською. Одні письменники виступали з вимаганнями вживати в літературі церковнослов'янську мову, другі, як і О. Духнович, обстоювали „руську", треті обороняли народну мову. О. Духнович виступав за релігійну і народну єдність, показав приклад змагання підкарпатських русинів до культурно-просвітньої та релігійної єдності з галичанами.

Духнович Олександр Васильович народився 24 квітня 1803 р. В с. Тополя в сім'ї священника. Письменник згадував, що по смерті батька дід розкрив йому таємницю їхнього роду: нібито один з предків був Черкаським князем, служив Петрові І, але, будучи замішаним у якійсь ворохобі проти царя, змушений був тікати. Таким чином і опинився в с. Тополя, там назвався Духновичем, став дякувати, згодом висвятився в Мукачеві на священника. Наскільки ця версія правдоподібна, сьогодні важко сказати. У новіші часи історією роду Духновичів займався вчений Іван Панькевич, який розшукав чимало документів про те, що рід Духновичів проявляє себе на Закарпатті в середині XVIII ст.

Мати Марія теж походила із священницької родини Герберіїв. Зрозуміло, що сімейний мікроклімат сприяв, за спогадом О. Духновича, вихованню „в руському національному дусі". Згодом вихованням хлопця займався дядько Герберій, священик в Старині, а потім - дід, Іван Герберій, священик у Клокочові.

По закінченні сільської школи (1813) навчався в Ужгородській нормальній школі, гімназії. Після раптової смерті батька в сім'ї залишилося шестеро дітей, і Олександр, що був другим сином, хоч і мріяв „присвятити себе студіям землемірства", був змушений послухатися матері й зайнятися богословськими студіями. Після філософських студій в Кошіцях та богословської семінарії в Ужгороді О. Духновича посвячено по целібату (неодруженим) у священики. Призначили його архіваріусом єпархіальної канцелярії в Пряшеві. Тут юнак жив у матеріальній скруті, і доведений майже до відчаю, наприкінці жовтня 1830 р. Подався до Ужгорода. Місцевий єпископ, котрий знав молодого Духновича ще з семінарії, радо привітав скитальця й призначив його священиком Мукачевської єпархії. Але пряшівський єпископ не давав згоди на звільнення, і О. Духнович фактично зостався без шматка хліба. Допоміг йому віцежупан Ужгородської жупи Степан Петровай: він найняв Духновича для навчання свого семирічного сина. В помешканні С. Петровая Духнович мав заробіток і харч протягом 1830- 1833 рр. Потім пряшівський єпископ Таркович змусив О. Духновича повернутися на старе місце под загрозою позбавлення сану священника. Через якийсь час його переводять до Біловежі, де він замешкав чотири роки, займаючись крім основної роботи вивченням ботаніки, городництвом.

23 квітня 1838 р. новопризначений єпископ Василь Попович запросив О. Духновича на посаду нотаріуса консисторії. Саме тут він опрацьовує численні архіви й багаті бібліотеки, збагачуючись знаннями. У січні 1844 р. його іменовано каноніком у Пряшеві, куди він переїжджає на постійне помешкання. Тут Духнович розгортає педагогічну культурно-освітню, літературно-видавничу діяльність. Цікавився станом та розвитком народної освіти, писав і видавав шкільні підручники, видав молитовник, записав твори усної народної творчості, писав і видавав літературні твори, організував перше літературне товариство закарпатських русинів-українців., видавав літературні альманахи, народні календарі, збирав предметі для майбутнього народнього музею, викладав російську мову, допомагав бідним студентам у навчанні. Був О. Духнович і депутатом до крайового сейму у Братиславі.

Революційні події 1848 -1849 рр. В Угорщині О. Духнович не сприйняв і не підтримав. Обстоював рівність і рівноправність усіх народів. 27 квітня 1848 р. „розлючені мадяри вхопили" Духновича як „якогось розбійника"; після 8-денного утримання в Кошиці його відпустили.

Помер Духнович 30 березня 1865 р. в Пряшеві, де й похований.

# data[].attributes.attachment_link.title
Духнович Олександр - Біографія | OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.description
(1803-1865) Добу, в якій жив і творив один із визначних діячів-культорологів на Закарпатті Олександр Духнович, дослідники називали церковнослов'янськоруською. Одні письменники виступали з вимаганнями вживати в літературі церковнослов'янську мову, другі, як і О. Духнович, обстоювали „руську", треті обороняли народну мову. О. Духнович виступав за релігійну і народну єдність, показав приклад змагання підкарпатських русинів до культурно-просвітньої та релігійної єдності з галичанами.