# data[].attributes.body
På billedet nederst sidder jeg 7. august med en god kollega (Søren Boy Skjold helt tv) og Chili John Rasmussen (ham der har lavet mad til Elton John mfl.) Vi er til Rogers Water koncert i Jyske Bank Boxen I Herning. Roger Waters skrev Pink Floyds "The Wall", som jeg anser som et hovedværk i min ungdom og alderdom. The Wall handler om musikeres fremmedgørelse over for deres publikum og popkulturens fascistoide træk - begge temaer er centrale i kulturjournalistik. Og så handler The Wall om savn - og det kan vi vist alle relatere til, mens vi lytter til en række stærke melodier, som fx Comfortably Numb.

# data[].attributes.body
I sommeren 2015 var jeg på ferie på den græske ø, Lesbos - et par af de feriedage gik med at hjælpe bådflygtninge fra Tyrkiet i land og sørge for proviant til dem, inden de skulle på deres lange rejse gennem Europa. Det var ret vildt for mig at opleve den taknemmelighed, de udviste, ved blot at modtage en flaske ren drikkevand og nogle kiks.

# data[].attributes.body
I 2016 var jeg på Fiji med Dansk Studiecenter. Det var en stor og meget anderledes oplevelse, da kulturen og livsstilen adskiller sig ret meget fra den danske. Billedet her er fra en af de mange gange, hvor vi deltog i den fijianske kava-ceremoni. Kava er en traditionel fijiansk drik, der mest af alt kan beskrives som beskidt vand.. Det smager egentlig ikke særlig godt, men efter 4-5 kokosskåle med kava er man ret godt kørende. Det var fascinerende at se de ritualer, der var forbundet med sådan en kava-ceremoni, hvor høvdingen blander drikken og siger en masse uforståelige ord.
Generelt var Fiji rimelig primitivt. Vi overnattede en enkelt nat i en lille lokal landsby, hvor de lokale gik rundt i palmeskørter eller farvestrålende sharonger. Samtidig blev en del af maden lavet under jorden, og især en rodfrugt, der mest af alt minder om en utrolig kedelig sødekartoffel, kan fremhæves.
På billedet sidder jeg til højre som den forreste af dem i blå Fiji-rugby trøje. (En trøje som de lokale var ellevilde med, fordi Fiji netop havde vundet deres første OL-medalje, guld i rugby).

Som en stærk bobler til bedste kulturelle oplevelse er Radiohead koncerten til NorthSide 2017. Selvom det var en kæmpe mudderpøl og øsende regnvejr, var det en legendarisk oplevelse.

# data[].attributes.body
Jeg er vokset op til lyden af Robbie Williams. Min mor har et helt særligt forhold til ham og hans musik, og det har hun givet videre til mig. Han er egentligt en opblæst nar, men minderne om min mor og jeg, der danser til Robbie Williams, er alt overskyggende. Vi har været til flere koncerter sammen, men sidste sommer rejste vi til Litauen for at opleve ham helt tæt på. Min mor havde siddet i kø i flere timer, for at få innercircle billetter, og hun havde lavet et pænt skilt, i håbet om at få en krammer af Robbie (hun måtte nøjes med en highfive – men hun var lykkelig). Vi fik pladser lige foran scenen, og alle de minder, min mor og jeg har sammen med hans musik, blev genlevet og nye blev dannet – og selvom jeg synes, at han faktisk er pisse irriterende, hans musik er poppet og lidt åndsvagt, og at han kan bringe den værste teenagepige frem i min mor vil han, og de minder, der følger med ham, altid have en særlig plads i mit kulturhjerte.

Billedet viser min mor, der stolt viser sit skilt frem. Hun henviser til, at flere kvinder har fået hans autograf på brystet, og derefter fået den tatoveret, men hun vil bare have en krammer :-P

# data[].attributes.body
Tilbage i juli 2010 var jeg i Ukraine i forbindelse med et familiebesøg. Dynamo Kiev mødte Genk (eller var det Gent?) i en kvalifikationskamp til Champions League på det gamle, men utrolig charmerende

Valeriy Lobanovskyi Stadion. Familien blev efterladt, og togturen gik herefter mod Kiev.

Shevchenko var året forinden vendt hjem til sin barndomsklub efter en flot karriere i det store fodboldeuropa. Han har alle dage været mit helt store forbillede, da hans kamp for at slå igennem imod alle odds er ekstraordinær. Da jeg så fik en sludder (og en trøje med en personlig hilsen) med manden, blev mit største kulturelle øjeblik skabt.

Derudover var atmosfæren på stadion fuldstændig vanvittig - og med vanvittig mener jeg, at racistiske højreekstremistiske fodboldfans i Ukraine ikke blot er en fordom. Vi snakker Ku Klux Klan-kostumer, heilen, romerlys i massevis og mange racistiske tilråb.

Det var på alle måder en syret aften.

# data[].attributes.body
I 2009 besøgte jeg ét af de fattigere områder i Washington D.C med min folkeskoleklasse. I en uge boede og levede vi hjemme hos lokale skoleelevers familier.
Det var på mange måder en grænseoverskridende oplevelse, når man som lille, hvid sekstenårig fyr skulle bo i et hårdt belastet afroamerikansk område, hvor kirkerne havde bevæbnede vagter, folk spillede "craps" på gaden og restauranterne havde skudsikre vinduer. Den ene aften tog Marcus, som var drengen, hvis familie jeg boede hos, onkel os med på en lokal jazzklub, hvor han optrådte som saxofonist, og det er til dags dato stadig én af de fedeste musikalske oplevelser, jeg har haft i midt liv. Og det er, selvom jeg ikke har følt mig mere malplaceret i et lokale hverken før eller siden.

Og ja, den er god nok. På billedet ses Marcus og jeg.

# data[].attributes.body
I 2015 rejste jeg rundt i Asien. Jeg havde en stor kulturel oplevelse, da jeg i 4 dage boede hos en lokal familie på Bali. Jeg blev en del af deres hverdag og kultur, hvilket var en stor oplevelse.
Jeg har valgt det som min største kulturelle oplevelse, da kulturen var så meget anderledes end vores egen eksempelvis inden for mad og musik. Samtidig var der også kulturelle ligheder, manden i huset kendte til de samme engelske fodboldhold som jeg, derfor kunne vi også samles om kultur.

# data[].attributes.body
Det var en kold lørdag i januar. Mørket havde for længst lagt sig over Aarhus. Og jeg var klædt i varme rober af flere lag og en lysende begejsting - helt uvidenende om hvilken magisk og til dels vanvittige oplevelse, der ventede forude.

Dette var aftenen hvor hele region Midtjylland og Aarhus endelig skulle tage hul på det årlange eventyr som Kulturhovedstad.

Den aften havde for mig flere højdepunkter.

Et mangfoldigt menneskemylder uden lige. Et klart englekor, der i en fusion af lys og lyd fik hårene til at rejse sig på en ellers kold vinterpels. Et spetakulært overføldighedshorn af et fyrværkeri show, der udløste store beundrende blikke.

Men det, der for mig gjorde oplevelsen helt exceptionel, var fornemmelsen af at bevæge sig rundt i den byen, som man så udemærket kender, og mærke hvordan man havde ændret rummet fuldstændigt. Ingen biler eller andre begrænsinger på gaden. Det satte helt nye spilleregler.  Den samme stemningsfulde musik overalt - fra Rådhuset til Dokk1. Den vilde illusion af fornemmelse for rum i så markant en skala efterlod sådan et indtryk, at jeg stadig kan mærke suset når jeg står foran banegården i Aarhus den dag i dag.

# data[].attributes.body
Jeg vil tage udgangspunkt i den største kulturelle oplevelse, jeg har haft denne sommer. Jeg har altid lyttet meget til Nick Caves musik, og jeg forguder ham nærmest. Og jeg har altid gerne ville opleve ham live. Så jeg, og mine ligesindede venner tog til Berlin for at høre hans koncert på Waldbühne, ved det Olympiske stadion. Vi ventede seks timer i 30 graders varme ude foran indgangen, så vi kunne stå helt forrest. Og det kom vi til.
Nick Cave mistede sin søn, Arthur i en ulykke for et par år siden, og vi mærkede tydeligt sorgen, da han kom gående ind til tonerne af sangen 'Jesus Alone'. Cave er høj, nærmest statslig, tynd, intens og ikke mindst velklædt. En rampe blev sat op fra scenen ned til barrieren forrest, hvor vi stod, og her gik Cave hyppigt frem og tilbage imellem de mange numre. Han var som en præst, og vi hans følgere. På et tidspunkt kom han ned til mig, og mens han sang tog han min hånd, og kiggede mig dybt i øjnene, mens jeg stod paralyseret og starstruck og kiggede tilbage.
Jeg har været til hundredevis af koncerter, og hver gang synes jeg de overgår den sidste, men intet overgår den aften på Waldbühne i Berlin, med min helt, Nick Cave.

# data[].attributes.body
I sommers tog en god veninde og jeg på tur til Italien. Vi tog afsted med én booket overnatning første nat i Firenze. Resten ville vi finde på vejen. Vi var afsted i to uger, og på de to uger så jeg så meget af Italien, at jeg var helt opbrugt af nye indtryk, da vi tog hjem. På to uger var vi ti forskellige steder. Flere af dem steder vi aldrig havde hørt om, eller drømt om at besøge. En stor oplevelse var da vi tog til byen Cortona, som vores andet stop på turen. (Byen er bl.a. kendt fra bogen og filmen Et hus i Toscana). Selve køreturen derop og inde i byen var en oplevelse i sig selv. Det var de stejleste bjergveje jeg nogensinde har kørt på og med de skarpeste sving. Men intet overgik den oplevelse vi fik, da vi trådte ind i den lejlighed vi havde lejet af den sødeste italienske mand. Aldrig har jeg oplevet en udsigt så storslået. Der var bjerge i horisonten, marker så langt øjet rakte, og en smuk sø på vores venstre hånd. På billedet sidder min veninde og jeg og nyder den fantastiske udsigt fra vores balkon på bjergsiden. Udsigten viste sig kun at være begyndelsen. Jeg har aldrig været på en tur med så mange oplevelser, og så mange fantastiske udsigter. Alt fra en miniaturby på toppen af et bjerg i Abruzzi, til madoplevelser som, da vi besøgte en lille restaurent, nævnt i Michelinguiden, i Cortona, som var ejet af den mest excentriske mand, og hvor jeg fik den møreste bøf jeg nogensinde har fået, da vi fik piadina i den meget turistede by Rimini, og pizza i Napoli , til lokal vin og udsigt til vinmarker tæt på Verona. Alt i alt en fantastisk tur, som gjorde kærligheden til Italien endnu større end den var i forvejen.

# data[].attributes.body
I 2017 var jeg til koncert med den britiske sanger Ed Sheeran sammen med nogle venner. Det er uden tvivl den bedste koncertoplevelse, jeg har haft. Ed Sheeran var nærværende og spillede næsten alt musik og lyd selv. Man fik en fornemmelse af, at han ikke bare brænder for musikken, men også for at give publikum en god koncertoplevelse. Han var god til at få publikum med, stod med et Danmarksflag på scenen og havde et stort smil under hele koncerten. Han snakkede med publikum mellem numrene, og han virkede oprigtigt interesseret i, at det var Danmark, han var i og ikke et tilfældigt sted. Han forklarede om sangteksterne, hvilket fik en til at “dyrke” sangene lidt mere istedet for blot at synge med. Generelt var hele koncerten med til, at jeg med glæde tager ind og ser ham igen, samt at jeg i dag tænker mere over teksterne i sangene.

# data[].attributes.body
En aften tilbage i 2013 befandt jeg mig på en lille restaurant i Sevilla med mine gymnasieveninder. Udenfor stod regnen ned i hvad man på godt jysk kalder lårfede stråler, og inde i det åbne køkken kunne vi se, og ikke mindst høre, aftenens fodboldbrag mellem Sevilla og et andet spansk hold brage ud gennem det lille firkantede TV. Der var ikke andre gæster i restauranten, og det var tydeligt, at stedet ikke var kendt for deres madlavning. Vi ventede i evigheder på vores mad, og jublen og de høje brøl udefra køkkenet lod der ikke herske tvivl om, at det var fordi personalet havde mere travlt med at se fodbold, end at lave mad til os. Vi fik tiden til at gå drikke med kolde Coronitas og røverhistorier fra aftenen før. Den flade mikroovslasagne gjorde ikke det største indtryk, men det gjorde stemningen og stedet til gengæld.

Jeg har desværre ikke et billede fra den aften, istedet er billedet fra min første gang på Roskilde Festival - også en af mine største kulturelle oplevelser.

# data[].attributes.body
I 2016 var jeg på en klassisk sabbatårsrejse rundt i Asien. Mine to veninder og jeg var nået til Thailand, hvor vores første stop var øen Koh Phangan, der er kendt for sine fullmoonfester. Vi ankom til øen efter en times færgetur og hoppede på en taxa. Taxaen var en åben bil med plads til 10 mennesker. Lige da vi satte os ind i køretøjet blev de første vandballoner kastet efter os, og efter et par minutters køretid blev spande med vand kastet over os af lokale, der stod ved vejkanten. Vi var ankommet på øen lige til starten af det thailandske nytår, Songkran, der udfolder sig som en stor vandkamp over tre dage i april måned. Selvom vi i starten ikke forstod hvorfor der skulle kastes vand på alle og derefter klappes kridt i pulverform på kinderne af folk, var det en kæmpe kulturel oplevelse at overvære deres fejring af nytåret.

Her ser i min søster og jeg, der skyper under min rejse.

# data[].attributes.body
Min største kulturelle oplevelse var muligvis da, jeg var i Store Vega til koncert med Tyler, The Creator. Tyler var i høj grad med til at forme min musiksmag i de formative år, men at se ham i live på scenen foran mig, var en helt speciel oplevelse. Skal man beskrive den koncert med få ord, må de ord være eksplosivt og energisk. Koncerten var min allerførste, og det var den bedste måde at starte en passion for musik. Et foto af undertegnede i en kulturel kontekst, er ganske enkelt ikke til at opstøve. I stedet er der et billede af mig i bussen på vej hjem fra selvsamme koncert.

# data[].attributes.body
Jeg har boet et år i USA. Kulturforskelle udgjorde kulturoplevelsen. To gravide piger tog en slåskamp i skolekantinen. I samme kantine blev der hver tirsdag leveret pizza til frokost. Pizzaen blev bragt ind på skolen af politiet, for vi havde to faste betjente udenfor skolen. Jeg var havnet lige i midten af Guds eget land. Nebraska. Korn, kød og ikke så meget andet.

# data[].attributes.body
Da jeg boede to måneder hos en ghanesisk familie i Dodowa og arbejdede på et børnehjem for misbrugte børn og kvinder. Både mad, social kultur og livssyn var meget anderledes, end hvad jeg kender.
(OG da jeg for første gang puttede pommes på rugbrød - det ændrede mit liv)

# data[].attributes.body
Mange af mine største kulturoplevelser har været de musikalske oplevelser. I min familie har vi vidt forskellige musiksmage, så derfor må min største kulturoplevelse være, da jeg i 2013 var til John Mayer-koncert med min familie. Han har altid været vores musikalske fællesnævner, så det var en enormt stor oplevelse at opleve ham live sammen med min familie. Vi har altid lyttet til hans musik, og han har været en stor del af både mine brødres og min opvækst, og derfor var det særligt stærkt at dele denne oplevelse med netop dem, og derfor slår denne kulturoplevelse lige umiddelbart de fleste andre.

# data[].attributes.body
Min største kulturelle oplevelse kan meget vel koges sammen til en god gryderet af én oplevelse, jeg efterhånden har haft en 8 gange eller deromkring; en weekend tilbragt på Danmarks længste å. Der er noget meditativt og afstressende ved at sejle i en aluminiumskano på Gudenåens sydligste del midt i hvad der føles som ingenting kiggende efter isfugle og svømmende snoge. Det er lige indtil du overhaler en kano fuld af berusede efterskoleelever der spiller Avicii på medbragt SoundBox eller i det fjerne hører E45 og bliver mindet om, at Danmark (heldigvis) både er rig på natur og civilisation - og at det hele kan samles og mødes på lidt vand der strækker sig fra Tørring til Randers Fjord over mad lavet på min fars Trangia, som er en del ældre end jeg. Jeg har været afsted stort set hver sommer siden jeg stadig gik i folkeskole og stopper nok ikke foreløbelig. Se selv hvor fredelig og afslappet jeg er på billedet, som er blot få uger gammelt.

# data[].attributes.body
Amerika er i mange henseender forganger for kulturelle tiltag og som forbillede som mange vestlige kulturer efterligner. Især inden for sportens verden er USA frontfigur for den måde vi i dag ser og formidler sport på.
Derfor var det naturligt for mine kammerater og mig, at drage til det sagnomspundne land, hvor store personligheder som LeBron James og Tom Brady ventede.
I USA er sport noget som hele familien samles om. På barer og caféer rundt omkring i de 50 stater ser man far, mor og børn spise hot wings til dagens kamp. Alt fra NCAA til NFL bliver slugt råt, og alle følger med. Det er hele dage, der bliver brugt i sportens verden og det samler menneskerne.
Men det smukke ved formidlingen i USA, er at den aldrig stopper. Der er 24-timers sportskanaler, websites, podcasts, blogs. Der er alt, hvad hjertet begærer inden for sportens verden.

Vi havde 3 måneder i den rigtige tidszone.
NBA, NFL og College-bold var for en stund en del af vores vågne timer - en sand fryd for enhver sportsfanatiker.

På trods af det noget skeptiske blik jeg sender linsen, var det en øjenåbner af en anden verden, at opleve en så anderledes tilgang, til det jeg har så kært.

# data[].attributes.body
Voxhall Aarhus, en kold aften i februar 2018. Koncert med det engelske band  Slowdive. God koncert. Satans god koncert. Jeg må erklære mig selv relativ ny som Slowdive "fan", men jeg var tryllebundet fra allerførste toner. Musikken og det bløde lys smeltede sammen, og selvom den midaldrende mand foran mig, som sikkert har været dedikeret siden 1989, pressede mig bagud mod lydpulten, var det en magisk oplevelse. Uden tvivl én af de største musikalske kulturoplevelser jeg har haft.

# data[].attributes.body
I 2017 var jeg i Colombia. Da vi kom til byen Medellin, var der Flower Festival, hvilket vi ikke vidste. Byen var fuld af farver. I paraderne gik mændene og bar kæmpe blomsterdekorationer, mens kvinderne dansede folkedans ved siden af. Hele byen deltog. Det var ret fantastisk at se en tradition så anderledes fra ens egne.

# data[].attributes.body
Min største kulturelle oplevelse var et ophold på udveksling i Cleveland i USA. Her boede jeg to uger hos en amerikansk dreng og hans familie.  Det var en oplevelse, der viste mig, hvordan den amerikanske kultur adskiller sig fra den danske, ligesom man også kunne se, hvordan vi danskere låner meget fra den amerikanske kultur. For mig er det en ting at besøge USA sammen med andre danskere, mens det er noget andet, når man kommer til at bo derovre og have en hverdag sammen med amerikanere. Så kan man virkeligt fornemme, hvordan deres kultur egentligt er.
Billedet her er fra en eftermiddag, hvor vi var på vej til at se en Cleveland Browns kamp, hvilket var en stor tradition i området, hvor man ligesom i resten af landet støtter sine hold meget.

# data[].attributes.body
I 2010 blev jeg som ganske ung sendt et par måneder til Sydafrika for at indse, at verden er større end Vestfyn. Jeg arbejdede på et børnehjem for HIV-ramte børn, og samtidig blev VM i fodbold for første gang afholdt på afrikansk jord. Jeg var så heldig at overvære finalen, hvor Nelson Mandela inden kick-off drønede rundt i en golfbil. Der var en særlig stolt stemning blandt mange lokale over på den måde at være vært for hele verden for en stund. Denne oplevelse har dannet grobund for mange efterfølgende rejser på vores klode.

# data[].attributes.body
Her står jeg på toppen af et nepalesisk bjerg med Mount Everest tydeligt i baggrunden. På vejen til toppen havde jeg overnattet hos lokale og i templer, spist linser og ris med fingrene, lært nye kortspil på fremmedsprog og hjulpet til med slagtning af fritgående høns. Intet el, intet internet, dårlig hygiejne :( - men stor respekt for hinanden og god stemning.

# data[].attributes.body
Min største kulturelle oplevelse er da jeg i vinteren 16/17 var skiuide i en lille italiensk bjerglandsby, Champoluc. Det var ikke det "typiske" guideliv med dans på bordene og den evige lyd af schlagermusik. Jeg boede i Champoluc i fire måneder, arbejdede og boede sammen med to svenske kollegaer, hvilket også gav indblik i en helt anden kultur. Dog var det livets gang i den lille italienske by, der blev en helstøbt kulturel oplevelse. De var sjældent venlig stemt overfor skiturister, til trods for, at det var byens eneste indkomst og mine "kunder". De elskede livet uden for højsæsonen, hvor der var ingenting at lave, men heller ingen penge at tjene. De var dybt frustreret, når turisterne kom, og overvejede ikke et sekund, at her kunne de tjene mange penge. Som et eksempel - de lokale vinbønder i regionen producerer rigtig god vin, men de producerer kun til eget og nærliggende byers forbrug, vin fra Valle D'aosta eksporteres meget sjældent ud af regionens grænser. Derudover har jeg aldrig spist så godt, og den norditalienske mad og vin har efterladt sine spor hos mig.

I får et billede af mig, der giver den som den svenske 'Jultomte', da jeg skulle optræde for en række svenske børn og voksne. Jeg kunne heller ikke svensk på daværende tidspunkt. Julen var ødelagt.

# data[].attributes.body
Største kulturelle, eller skulle man sige, spirituelle oplevelse var Bruce Springsteen på Roskilde Festival i 2012. Det var, som om Springsteen og the E-Street Band sugede til sig af publikums energi, og det hele eksploderede i den nedadgående sols sidste stråler. Til forskel fra Springsteens sædvanlige stadionkoncerter for mangeårige hardcore-fans skulle han og bandet på Roskilde Festival omvende og begejstre et publikum, der for en stor dels vedkommende var for unge til rigtig at kende repertoiret. Det gav en varieret sætliste og en fabelagtig performance. Som optakt til Springsteens seneste koncert skrev jeg denne artikel til videnskab.dk - desværre var koncerten skæmmet af Parkens utilgiveligt dårlige akustik.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Forestil dig, du at skulle fortælle en historie til en god ven. Den kunne handle om alt fra kærestesorger til glæden ved at blive forælder - eller at miste sin egen.

Du vil sikkert bruge formuleringer fra hverdagssproget. Din stemme vil befinde sig i et naturligt toneleje, teknisk kaldet bryststemmen.

Til gengæld rejser du dig næppe og begynder at holde en varieret tale efter alle kunstens regler i den klassiske retorik - en såkaldt oration. Tværtimod, du kommunikerer med din gode ven. Hun lytter, nikker, forstår og bliver måske rørt af din historie.

Evnen til fortælle historier på den måde er nøglen til den verdensomspændende succes, som Bruce Springsteen har nydt i løbet af sin mere end 40 år lange karriere.

Den 22. juni 2016 spiller Bruce Springsteen & the E-Street Band deres koncert nummer 15 på dansk grund. Stedet er Parken, der ikke just er kendt for sin gode koncertlyd. Alligevel blev billetterne revet væk på under én time.

46.000 mennesker har købt adgang til et par timer i selskab med den 66-årige rocksanger, hvis popularitet er en anelse gådefuld.

Hvordan kan en mand med et begrænset vokalregister og beskeden variation i sine melodier blive ved at med at spille for udsolgte koncertsteder verden over?

Springsteens styrke er at kommunikere frem for at imponere

Tricket er at vende de angivelige svagheder om og gøre dem til en styrke.

Springsteens tiltrækningskraft ligger nemlig slet ikke i at imponere, men derimod i at kommunikere. Springsteen skildrer tilværelsen, som den er - ikke som den kunne være, eller som den burde være. Og den enestående menneskelige kvalitet i hans stemme er skabt til at fortælle historier, så vi lytter, nikker, forstår og bliver rørt.

Det allerbedste eksempel er sangen The Hitter, som handler om en falleret bokser, der banker på hos sin gamle mor og beder om husly. Den musikalske fremførelse er så lavmælt, at det nærmer sig spoken word. Teksten er som taget ud af en novelle:

"Come to the door, Ma, and unlock the chain
I was just passin' through and got caught in the rain
There's nothin' I want, nothin' that you need say
Just let me lie down for a while and then I'll be on my way"

Selvfølgelig skal den sang ikke blæses afsted med en dramatisk tenorstemme a la Matt Bellamy fra Muse. Hos Bruce Springsteen er der overenstemmelse mellem den lyriske stemning og det musikalske udtryk.

Springsteen kommunikerer også, når han synger rock

Det gælder også, når volumenknappen er skruet helt op på rock. I Springsteens nok mest kendte nummer Born in the USA finder vi ham i toppen af hans baritonregister. Stemmebåndene vibrerer som to stykker sandpapir, der bliver gnedet mod hinanden.

Desperationen er til at tage og føle på i sangen, som handler om en hjemvendt Vietnamkrigsveteran, der ender på bunden af det amerikanske samfund:

"Down in the shadow of the penitentiary
Out by the gas fires of the refinery
I'm ten years burning down the road
Nowhere to run ain't got nowhere to go"

Men uanset toneart- og højde, så lyder Bruce Springsteen som en mand, der fortæller historier.

Vokalteknisk burde han flytte resonansrummet fra sit bryst (chest voice) til sit hoved (head voice) i Born in the USA. I stedet trækker han al den kommunikative kraft fra bryststemmen med op forbi det, der teknisk hedder mellemregisteret.

Sangundervisere ville kalde ham en 'chest puller' og straks ordinere en række sundhedsfremmende skalaøvelser.

Det ville være omsonst.

Springsteen udtrykker autencitet

Bruce Springsteen er først og fremmest en fysisk sanger - ikke en teknisk.

Måske er det grunden til, at musikjournalister stort set ignorerer det vokaltekniske aspekt, når de skriver om Bruce Springsteen.

Peter Ames Carlins omfattende biografi fra 2012 indeholder få vage beskrivelser af Springsteens vokal: "big, round, operativ tone" og "gut-deep vocals".

Heller ikke Marc Dolans musikfagligt mere velfunderede biografi om 'Bruce Springsteen and the Promise of Rock'n Roll' (2012) hæver sig over upræcise vurderinger som "haunting vocals" og "the sound of the vocals (...) was still surprisingly 'black'".

Dermed forsømmer musikjournalistikken en oplagt mulighed for at drøfte populærmusikalsk autenticitet, sådan som den kommer til udtryk hos Bruce Springsteen.

Autenticitet handler om meget mere end budskabet i hans tekster, hans politiske engagement eller hans kammeratskab med medlemmerne i The E-Street Band.

Det starter med en god historie.

# data[].attributes.attachment_link.title
Bruce Springsteens stemme er skabt til at fortælle historier

# data[].attributes.attachment_link.description
Forestil dig, du at skulle fortælle en historie til en god ven. Den kunne handle om alt fra kærestesorger til glæden ved at blive forælder - eller at miste sin egen. Du vil sikkert bruge formuleringer fra hverdagssproget. Din stemme vil befinde sig i et naturligt toneleje, teknisk kaldet bryststemmen.

# data[].attributes.body
Jeg havde en vanvittig god oplevelse denne sommer – og det må tangere sig til en af mine bedste kulturoplevelser. Jeg kørte fra midten af Italien ned til det sydkysten på midten af "sålen", hvor jeg skulle bo i nærheden af byen Policoro. Destinationen var en lille bjergby med kun 1.500 indbyggere. Colobraro, som byen hedder, viste sig, trods sin størrelse, at være super interessant. Efter at være blevet taget imod af vores AirBnB-host, Maria, på bedste Italienske måde med kindkys, blev vi med ét en del af hendes familie. Aldrig har jeg mødt så gæstfrie mennesker. De inviterede os til ægte italiensk middag og vi blev vist rundt i bedstefarens vingarage, hvor han på sine senere dage var begyndt at lave lidt vin. Vi fandt vi ud af, at byen er kendt som værende forhekset og historien går på, at alle som besøger byen, bliver forbandet. Crazy. Men det skulle vise sig, at vi var ankommet på et rigtig godt tidspunkt, da hele byen i augustmåned bruger ironien omkring myten, og gør et stort nummer ud af den. To gange i ugen i hele augustmåned laves den lille by om til et total-teater, hvor man bliver ført gennem byens små gader og samtidig får en teateroplevelse uden lige. Da vi var med på rundturen en tirsdag var der fyldt med mennesker i hele byen – folk valfartede simpelthen til byen for at se denne årlige tilbagevendende begivenhed. På trods af, at vi ikke forstod meget af det der blev sagt, fik vi alligevel så meget med gennem følelser, mimik og sang. Det var helt fantastisk og så ægte.

# data[].attributes.body
Største kulturelle oplevelse var at se en ishockeykamp i Toronto mellem Toronto Maple Leafs og Pittsburgh Penguins. Stemningen var helt unik og storladen, og jeg følte mig ekstrem lille blandt de 30.000 tilskuere. Min far deltog også i eventet.
Næststørste kulturelle oplevelse var at deltage til Wacken Open Air festivalen for første gang i 2016. Festivalen foregår nord for Hamburg og er verdens største rock- og metalfestival, der trak intet mindre end 75.000 festivalgængere til i august 2018. Menneskene og musikken var meget underholdende at være vidne til.