# data[].attributes.body
Den første skoledag på Aarhus Universitet:

På min første skoledag kendte jeg ingen. Altså ingen pånær, Thomas, som jeg havde gået i gymnasieklasse med. Det var sågar pga. ham, at jeg endte på Klassisk Filologi til at begynde med. I første omgang havde jeg nemlig søgt ind på Lingvistik, men jeg blev heldigvis ikke optaget på studiet, og fik i stedet en liste tilsendt på mail med de studier, hvor der stadig var ledige pladser. Blandt de mange studieretninger på en overraskende lang liste, var det eneste, som faldt mig i øjnene ”Klassisk Filologi”. Da jeg kort tid efter fandt ud af, at Thomas var blevet optaget herpå, så søgte jeg naturligvis også optagelse.

På min første skoledag på Aarhus Universitet blev jeg ganske vist overrasket. Hvad jeg havde hørt om Universitet fra venner og bekendte, var den klassiske auditorium-undervisning, hvor man sad til forelæsninger med flere hundreder andre studerende, og hvor man ikke skulle regne med, at underviseren kom til at kende dit navn. Det som jeg i stedet blev mødt af, var undervisere, som med det samme fortalte, at de ville komme til at følge os igennem nærmest hele studiet, samt en klasse 21 studerende. Det tog godt nok fusen på mig.

# data[].attributes.body
Jeg kan huske min første skoledag på gymnasiet, hvor alle nye elever stod og ventede udenfor i det gode vejr, mens de ældre elever kastede slik på os. Jeg var spændt, og så meget frem til at tage hul på min gymnasietid, og da jeg have en masse overskud den dag, samlede jeg lidt slik op fra græsplænen og kastede det tilbage på de ældre elever. Jeg kan huske det gav et sug i maven, da de efterfølgende hujede af mig.

# data[].attributes.body
Det er meget begrænset, hvad jeg kan huske fra min første skoledag. Jeg kan huske, at mine forældre var med. Det var alle de andres også. Vi gik ind i vores fremtidige klasseværelse. Vi fik tildelt vores pladser. Her skulle vi skrive vores navn på at stykke papir og folde det til at navneskilt. Efterfølgende tog alle forældrene en masse billeder af os. Jeg sad ved siden af min gode ven Nikolaj, jeg kendte fra børnehaven. Vi havde begge en kasket med propel på. Jeg er ret sikker på, at vi fik den i forbindelse med skolestart. Jeg kan huske, at jeg vendte den omvendt. Vi fik også vores første skoleting, mens vi sad på vores pladser. Et skrivehæfte og en blyant. Vores fremtidige klasselærer holdte en tale. Efter dette fik vi en rundvisning på skolen. Her så vi skolegården. Den var ikke den største. Vi så også idrætshallen og derefter biblioteket. Bibliotekaren fortalte os om bibliotekets funktioner, og om hvordan vi skulle bruge biblioteket.

# data[].attributes.body
Kom gående ned ad stien mod skolen. Havde kun været i området en enkelt gang, da jeg blev vist rundt og hørte om studieretningerne. Jeg var bange for at jeg ikke ville kunne finde derhen. Havde aldrig taget bussen før. Da vi blev vist rundt havde mor og far kørt mig. Hvad nu hvis jeg ikke mødte nogle jeg kunne blive venner med? Hvorfor havde jeg også valgt et andet gymnasium, det var da også dumt. Der var mange med bussen, men da vi nåede stien ind mod handelsskolen drejede alle af og jeg måtte gå alene videre. Palle alene i verden, sådan føltes det. Jeg havde taget min nye trøje på, blå med palietter. Jeg elsker glimmer, nu og dengang. Der kom flere busser og pludselig var jeg ikke alene mere, jeg begyndte at være mere sikker. Jeg var ikke Palle alene i verden. Andre skulle samme vej som jeg. Et oplandsgymnasium har mange busbørn. Eller børn var vi jo ikke mere, ikke hvis du spurgte os i hvert fald. Inde på skolen blev alle de nye 1.g’ere samlet i kantinen. Vi sad stille på de røde stole og kiggede nysgerrigt på hinanden. Alle så hinanden an. Hvem var de andre? Kendte man nogen? Nogen snakkede sammen. Jeg kendte ingen og sagde ingenting. Så begyndte opråbningen og fordelingen i klasserne. 1.b. Det var mig. Edward og Annette, de fulgte os op. Han lignede alles rare bedstefar. Sølv-hvidt hår og en kropsbygning der sagde at han nød sin mad. Annette var spinkel og korthåret. Inde i klassen sad vi i hestesko. Alle kan se alle. Ingen får lov at gemme sig. Jeg sad i bunden af hesteskoen. Annika satte sig ved siden af mig. Vi kendte ikke hinanden, men det gjorde de fleste heller andre ikke. Men Annika og jeg, vi blev venner. Gode venner. Så gode at alle troede at vi havde kendt hinanden på forhånd. Vi snakkede, og vi snakkede meget. Hvad ingen vidste var, at når jeg er nervøs så holder jeg mig gerne til én person. Annika blev min person. Hun var den person længe.

# data[].attributes.body
Første skoledag på AU

Min første skoledag på universitetet var utrolig fabelagtig. Det hele startede med, at vi skulle mødes et sted oppe på Katrinebjerg. Katrinebjerg er et sted med utrolig mange bygninger og døre, så man kan let kan fare vild. Pludselig ser jeg en person, som jeg kender fra Vejle, der er febrilsk prøver at finde rundt i bygningerne. Med sved på panden og et tiltagende åndedræt grundet alle de nye steder og bygninger, hilser jeg på ham, da der er ét minut til at jeg skal mødes med vores tutor og fremtidige hold. Endelig finder jeg stedet, hvor vores tutor står og jeg får lavet et fint navneskilt til mig selv. Pludselig kommer min kammerat også hen til boden, da han skal gå på samme hold som jeg. Herefter viste det sig, at vi var tre bekendte fra Vejle, som kom på samme hold.

# data[].attributes.body
Første dag på universitet. Jeg havde haft angstanfald dagen før af nervøsitet over at skulle starte. Jeg var lige flyttet fra Sjælland, så alt var nyt: ny by, ny lejlighed, nyt studie, nye mennesker. Som genert og introvert var det enormt grænseoverskridende. Min kæreste fulgte mig til Nobelparken, sagde farvel og overlod mig til min nye hverdag. Jeg ankom til lokalet, hvor alle de nye studerende skulle spise morgenmad sammen. Ved døren stod to tutorer. Jeg tog en dyb indånding, sagde pænt hej, og gik ind. Min største frygt var om jeg kunne finde ud af finde mig til rette socialt, eftersom det havde været svært for mig i gymnasiet, men jeg var fast besluttet på at lave om på det. Jeg valgte bare det første bord jeg fik øje på, da jeg kom ind i lokalet, satte mig der og introducerede mig for de andre studerende, der sad ved det. To af de andre, der sad ved bordet, endte med at blive rigtig gode studiekammerater, så missionen var fuldført! Resten af rusugen husker jeg ikke så tydeligt, men min beslutning om at ændre min egen sociale tilgang, står knivskarpt for mig. Det er min mest betydningsfulde og givende beslutning og en beslutning, der altid giver mig lidt selvtillid, når jeg bliver nervøs eller frustreret over at skulle noget nyt.

# data[].attributes.body
Jeg kommer som altid til tiden. Måske ikke altid, men denne gang kom jeg til tiden. Jeg skulle starte på min kandidatuddannelse i filosofi. Jeg kommer ind i et undervisninglokale, det er formet som en rektangel. Et dybt lokale. Måske med en masse håbefulde dybe sind. Eller også har der siddet en masse tænksomme mennesker i dette lokale før mig. Jeg sætter mig ned. Tilfældigvis kommer jeg til at sidde ved siden af en fyr ved navn Frank. Jeg forsøger mig med nogle forskellige høfligheder. Det skal siges, at jeg kender ikke Frank på forhånd. Men Frank virker som en indadvendt fyr. Hans tøj er mørkt. Han er mørke rander under øjnene. Han svarer kort på de spørgsmål jeg stiller ham. Han stiller ikke selv spørgsmål. Han sidder bare der. Måske han slet ikke ønsker at tale med mig. Jeg forsøger dog lidt endnu. Jeg spørger ind til, hvor han kommer fra. Han siger, at han har læst sin bachelorgrad i Oslo. Der har han læst meget amerikansk filosofi. Nu vil han gerne til at læse mere filosofi fra kontinentet, dvs. fra europa. Hertil får jeg sagt, at han er kommet til det rigtige sted. For i Aarhus læser vi slet ikke andet. Eller det gør vi. Men fokusset er stort på den franske og den tyske filosofi. Rundt i lokalet sidder nogle af mine ‘gamle’ studiekammarater. Altså dem jeg kender fra da jeg studerede til at få min bachelorgrad. Det er et lidt akavet møde. Vi har aldrig haft så meget at snakke om. Kort sagt, så har vi kun haft det tilfældes, at vi har læst det samme fag. Men inden for faget er der mange forskellige grene, mange forskellige stier man kan følge. Vi har alle sammen taget forskellige stier. På et tidspunkt er det blevet som om, at vi har specialiseret os i så forskellige emner og fænomener, at vi ikke formår at tale ordentligt sammen længere. Det er ironisk. Jeg forbinder filosofien med det dybdegående og nysgerrige arbejde, men vi formår ikke at gå i dybden med og spørger nysgerrigt ind til hinandens interesser. På mange måder formår vi ikke at tale om meget andet end vejret.

Senere på dagen sker der dog noget interessant. Det viser sig, at imodsætning til bacheloruddannelsen i filosofi, så er kandidatuddannelse en international uddannelse, og som virke heraf sidder der en mexikansk fyr ved navn Alberto Fernandéz i rummet. Jeg kender ham ikke. Men vi skal til fest sammen. Tilfældigt møder vi hinanden på stjernepladsen. Dødskrydset kunne man tænke om det. Denne dag var der ingen der døde. Til gengæld var der et venskab, der begyndte. Et spørgsmål så simpelt som: findes der spansk filosofi? Ledte til en længere samtale om spansk/mexikansk kunst, litteratur og filosofi, og pludseligt er der ingen landegrænser længere, der er ingen mur er kulturelle betydninger man skal overkomme eller forstå for at kunne kommunikere med hinanden. Filosofien er dette udgangspunkt. Og blev dagens slutpunkt.

# data[].attributes.body
Min første skoledag

Første dag jeg skulle i skole, var tilbage i 1997, en dejlig august morgen, hvor solen skinnede. Alt syntes så fantastisk dengang. Jeg havde glædet mig meget til endelig at komme i skole og få lov til at lære at læse og skrive. Min søster var allerede startet i skole for 3 år siden og hun havde fået mange spændende bøger med hjem, som så meget spændende ud. Jeg havde altid undret mig over hvad disse mærkelige tekster man så i bøger og på film sagde. For mig var det et mystisk tegnsprog, en hemmelighed som jeg endnu ikke var blevet indviet i. Derfor var det en stor dag for mig, da jeg første gang skulle i skole. Hele min familie fejrede min første skoledag sammen med mig. Jeg fik en fin rød kjole på med blomster og min mor satte mit hår. Jeg var et stort smil! Alt ville bare blive fantastisk fra nu af!

Jeg fik taget et billede foran skolens indgang (ligesom min søster gjorde på hendes første skoledag), og jeg fik også taget et billede foran den berømte statue på skolens grund (igen; ligesom min søster fik det). Derefter gik jeg med mine forældre ind i klasseværelset hvor jeg mødte min klasselærer Anette. Hun virkede meget sød og slet ikke sur. Der var allerede ankommet mange børn som havde fundet sig en plads ved alle de mange borde som var stillet op til os. På hvert bord var der et hæfte, med blyanter, viskelæder og helt penalhus af skatte. Der var også et lille dannebrog på hvert bord, så det føltes helt som om jeg havde fødselsdag igen. Vi fik endda en lille gave i form af et rødt æble. Solen skinnede stadigvæk!

Anette sagde noget til os alle sammen, som jeg ikke længere kan huske så godt. Jeg husker bare at alt var rosenrødt og det hele står i et gyldent skær for mig i mindre erindringer.

Da vi så endelig fik lov til at have vores første frikvarter, var jeg begejstret for at få nogle nye venner. Jeg gik op til den første jeg lærte at kende i klassen (min sidekammerat Martin) og spurgte ham om vi skulle lege.

Han sagde Nej.

”Jeg gider ikke lege med piger!”, udbrød han og gik over til gyngerne hvor de andre drenge var.

Derefter husker jeg ikke længere dagen i et gyldent skær, men en helt almindelig dag i et almindeligt sollys. Jeg blev meget ked af det og følte mig helt nedslået. Heldigvis kom en pige hen til mig og spurgte om vi skulle lege i stedet. Det gjorde vi, men dagen blev aldrig den samme efter det.

Så på min første skoledag lærte jeg ikke at tyde de mystiske tegn som der stod i min søsters læsebog, (i hvert fald ikke endnu), men jeg lærte dog at man ikke kan være venner med alle.

# data[].attributes.body
Første skoledag, jeg havde fået en ny skoletaske og glædede mig egentlig til at starte i skole. Mine forældre var med hele dagen og jeg kunne nemt mærke at det var en stor dag. Der var noget højtideligt over det der skete. Vi var mange børn i skolegården med næsten dobbelt så mange forældre. Der blev holdt tale af skolens forestander, men jeg kan selvfølgelig ikke huske hvad han sagde. Jeg husker det i grunden nok mest fra billeder jeg har set sidenhen. Men én ting som jeg dog kan huske var at vi alle fik udleveret balloner. Det tror jeg de fleste børn er meget glad for, men det var mere trist da vi kort efter fik at vide at vi nu skulle slippe vores balloner løs og se dem stige til vejrs. Hver ballon havde et stykke papir i halen. Jeg er ikke sikker på om vores forældre havde skrevet noget på det eller om skolen allerede havde sørget for dette, men det triste ved at give slip på sin ballon blev hurtigt afløst af en overvældende følelse af så mange balloner i luften på en gang. Dengang forstod jeg ikke det underliggende budskab med at sætte ballonerne frei, og der har sikkert været nogle skarpe ppointer omkring det i forstanderens tale, men jeg forstod i hvert fald følelsen af at det var en helt særligt dag. Det lyder måske meget banalt, men der er noget meget primitivt rituelt over det som jeg tror alle kan forstå. Jeg husker ikke meget mere fra den dag, og jeg kan også godt være i tvivl om hvorvidt ballon ritualet er et ægte minde, men det føles i hvert fald ægte. Af andre ting fra de første skoleår husker jeg at vi havde en bamse som gik på tur. Den skulle man have med hjem i en weekend, sammen med en bog hvor man skrev de ting ned man havde lavet i den weekend. Og bamsen ha.

# data[].attributes.body
Ugen forinden var lang. Den var fyldt med både lettelse såvel som bekymring. Lettelsen over endelig at være tilmeldt kurset – bekymringen udsprang sådan set også heraf. For med tilmeldingen kom også en masse spørgsmålstegn, som alle var umulige at svare på, eftersom der tilsyneladende var problemer med tilmeldingen. Disse bekymringer over det ubesvarede bragte jeg mig med ind til første skoledag. Oven i disse noget fortumlede bekymringer kommer jeg oven i købet ind som den sidste til timen, hvor jeg i øvrigt som det første bliver konfronteres med disse tilmeldingsproblemer, eftersom det første der skal ske er at vi skal bruge oplysninger jeg har mistet i den administrative tåge, der har lagt sig over mig.

Disse oplevelser bliver startskuddet på en hektisk morgen, hvor jeg ud over at skulle navigere den meget tykke tåge jeg har fået placeret mig selv i, også skal forsøge at navigere den sociale jungle første skoledag er.

# data[].attributes.body
Jeg var flyttet til Aarhus. Det var første gang, jeg flyttede hjemmefra og jeg kendte ingen i byen. Jeg skulle starte på Arabisk og Islamstudier på Aarhus Universitet få dage senere. Det var en meget stor omvæltning, at det både var et nyt studie og en ny by på én gang. Jeg kan huske, at første dag i rusugen startede meget akavet. Ingen vidste hvad, de skulle sige til hinanden. Jeg husker rusugen som meget intens: sociale aktiviteter uafbrudt fra morgen til aften. Især nogle udeaktiviteter nede i Uniparken husker jeg som særligt grænseoverskridende. Jeg husker ikke meget fra de første undervisningstimer. Det er som om, at det var det sociale, der især fyldte i starten.

# data[].attributes.body
Jeg tror, jeg har fundet den rigtige bygning. Måske. Den har da det rigtige nummer. Jeg går ind og heldigvis står der er stort stilt, ”Reception”. Pyha, så var der hjælp at hente, for jeg skulle også finde selve lokalét. ”Ved du, hvor lokale 031 er? Faktisk er jeg ikke helt sikker på, at det her er den rigtige bygning og indgang”. ”Vi har ikke noget med universitet af gøre”. Øh, hvad, det gav ikke meget mening. Det blev jeg ikke ligefrem mindre nervøs af. Ud at kigge på bygningen igen. Jo, det er altså den bygning. Derefter ind og lede på gangene, og sørme så, dér står jo 031. Jeg stikker hovedet ind og der sidder et par stykker. Jeg prøver at sætte mig. Med kun de 5-6 stykker vi er, er stemningen måske en smule akavet, eller meget. Jeg venter…

Klokken slår 10 og lokalet er fyldt. Der mangler endda en stol, men en af tutorerne – som jeg finder ud af de hedder, altså dem der, der skal introducere os til studiet i dag – finder en stol mere fra et nærtliggende lokale. De går i gang. Fortæller og fortæller. De er åbenbart selv studerende, bare én årgang over os. De råber navnene op. Jeg er en af de sidste, men jeg stod da heldigvis på sedlen, så nu er jeg sikker på, at jeg også er det rigtige sted. Men der er nu en anden, som ikke står på sedlen. Måske er han gået forkert. Han siger godt nok, at han skal gå på medievidenskab, men det kunne jo være et andet hold. Hende der tog imod mig, en af tutorerne tjekker op med de andre hold. Han står ikke på listen. De kigger mærkeligt på hinanden. Så er der en af tutorerne, der spørger, hvad han fik i karaktergennemsnit. Han fik 8,6 eller sådan noget. Men snittet er omkring 10 ved jeg. Fuck. Han havde fået en mail om, at han var kommet ind, men teknisk set kunne det jo ikke lade sig gøre. Alle ryster i bukserne nu, og der lugter af sved i lokalet. Fuck fuck fuck. Nu rejser han sig op, han græder, og han går ud af lokalet. Først dér går det op for os, at det er tutorerne der har taget røven på os.

# data[].attributes.body
Min første dag på universitetet var anspændt. Jeg var anspændt. Jeg havde ikke haft et sabbatår. Ikke et, eller to, eller tre, som mange af mine gymnasievenner. Min søster, min tvilling, holdte også et sabbatår. Som en overraskelse endte vi i samme klasse i gymnasiet. Men jeg er taget alene på universitetet.

Denne gang er jeg alene, tænker jeg. Jeg føler mig yngre end de andre med nogle betydningsfulde år. Jeg er her tidligt så jeg kan se folk komme slentrende ind ad døren: Slentrende, selvfølgelig, da nervøsitet er forbeholdt kun mig. Vi sidder i et mødelokale - ikke et forbeholdt til forelæsninger, som jeg havde forventet. Pigen ved siden af mig siger, ”Jeg er kun atten, men jeg fylder snart 19”. Det tager på en måde nervøsiteten fra mig - jeg var trods alt nitten. Det var måske lidt barnligt at tælle alder på den måde (”Hvor mange år har du?”) men det var hvad jeg var knyttet til lige præcist på det tidspunkt.

# data[].attributes.headline
Min første skoledag Den gang for mange år siden startede jeg i 0. klasse på den lokale skole i Korsør, Birkemoseskolen, hvor jeg er født og opvokset. Som traditionen er, følger der et “førstedags skolebillede” med hos de fleste familier, og sådan et billede har jeg da også derhjemme. Det er igennem dette billede, at minderne om den første skoledag mindes og forbliver i hukommelsen. På billedet står jeg med det klassiske danske flag, som er hejst i anledningen af denne store dag, med min lilla kjole og mit lyse hår som endnu ikke havde taget skadet af solenes stråler og alle de kemikalier der siden hen har fundet vejen ind i mit hår, men vigtigst af alt, også ud igen. 

# data[].attributes.subject
Min første skoledag Den gang for mange år siden startede jeg i 0. klasse på den lokale skole i Korsør, Birkemoseskolen, hvor jeg er født og opvokset. Som traditionen er, følger der et “førstedags skolebillede” med hos de fleste familier, og sådan et billede har jeg da også derhjemme. Det er igennem dette billede, at minderne om den første skoledag mindes og forbliver i hukommelsen. På billedet står jeg med det klassiske danske flag, som er hejst i anledningen af denne store dag, med min lilla kjole og mit lyse hår som endnu ikke havde taget skadet af solenes stråler og alle de kemikalier der siden hen har fundet vejen ind i mit hår, men vigtigst af alt, også ud igen. 

# data[].attributes.body
Det er første skoledag. Dem har man dog flere af slagsen i ens livstid. Denne første skoledag var tilbage i år 1999 og den første af slagsen. 0. klasse på Sejs Skole lige uden for Silkeborg. Men alligevel den største i Silkeborg, skal jeg skynde mig stolt at sige.

Jeg tager dig lige til det. Vi parkerer foran skolen. Det er der en masse andre biler, der også gør. Tonsvis af skolebørn bærer deres nye kasseformede og farvede rygsække, og de hånd-i-hånd går de mod skolen sammen med deres forældre. Vi går ind i hvad, der ligner ethvert offentlige murbyggeri fra 70’erne. Nogle af børnene var nye andre var kæmpe store, for de gik formentlig i anden klasse. Hierakiet var allerede sat. Tilbage på skolegangen foran mit første skolelokale, hilser skolelærerne på børnene, og forældrene hilser på hinanden - for det er jo ikke kun hos børnene, at der starter vigtige bekendtskaber. Ellers husker jeg ikke meget fra den dag. Jo - kun mit had til lunkne madpakker fra skoletaskens dyb - især dem med leverpostej. En dreng på 6 år kan ikke styre en leverpostejmad helt selv. Så snart det halvgennemsigtige madpapir bliver trukket af rugbrøden, så begynder det: dunsten, lydene og ikke mindst billederne sidder fast.

# data[].attributes.body
Endelig skulle jeg havde den store Mickey Mouse-taske på ryggen, som jeg tidligere havde været ude og vælge. Jeg glædede mig enormt meget til at få den på. Den var stor, blå og havde to rum , hvor der både var plads til den smarte madkasse, drikkedunk og store penalhus med alle Disney-figurerne på. Jeg var ret spændt.
Der ringede på dørklokken og jeg løb ud i entréen for at åbne, for jeg vidste at min far skulle følge mig i skole. Ham havde jeg ikke set i en længere periode pga. begyndende skilsmisse mellem mine forældre. Alt var glemt da han tog min hånd og vi gik hen imod den store skole, som vi tidligere har gået forbi mange gange. Med sommerfugle i maven og stolt over at bære den store taske, der var jeg klar til min første skoledag.

I skolegården stod alle de andre børn. Jeg var nervøs men nysgerrig.  I fællesskab skulle i starte med at modtage en farvet kasket med propel på toppen - Den var bare rigtig smart. Min far stod blandt de andre forældre og jeg selv blandt mine nye klassekammerater. Vi havde alle sammen den samme kasket og skulle starte i 0.C.

# data[].attributes.body
Første skoledag på uni:

Jeg var meget nervøs for at skulle med både tog og bus på den første skoledag som uni-studerende. Dagen forinden var jeg kommet sent hjem om aftenen fra en familieferie i Sydtyskland, og nerverne sad grundet træthed lidt uden på tøjet den morgen. Både togturen og busturen gik heldigvis godt, og jeg havde på forhånd tjekket Google Streetview for at få et billede af, hvordan Kasernen så ud ved indgangsporten. Ved indgangsporten stod et par tutorer med flotte skilte, der med stor begejstring fortalte, hvor man skulle bevæge sig hen. Da jeg kom nærmere det første undervisningslokale var der pyntet op med sømandstema og på første sal ventede et afslappet lokale fyldt med sandwiches og kaffe. Dagen gik hurtigt, og jeg lagde især mærke til, at mange af underviserne talte på en yderst spektakulær måde. Jeg troede sågar, at en af underviserne talte for sjov med en skør dialekt, inden det gik op for mig, at det bare var sådan hun snakkede. Jeg havde en flaskegrøn t-shirt på og min nye skoletaske over ryggen. Den skoletaske fik dog hurtigt fløjten efterfølgende, da lukke-knapperne slet ikke kunne holde til vægten af bøger i længden. Jeg husker også en del it-bøvl med det daværende online studie system, men det druknede alligevel lidt i mængden af kaffeduft. Der blev vist nok samme dag givet et ton af informationer om, hvordan hele studiet ville forløbe med alt, hvad dertil hører af ECTS, tilvalg, valgfag, profil osv., men dette druknede alligevel også lidt i mængden af anden spændende information, som fx hvor de bedste gallerier og kunstforetagender befandt sig. Inden jeg havde set mig om, var jeg på vej hjem igen med glæde over, at jeg forhåbentlig havde fundet min rette studiehylde.

# data[].attributes.body
Det bedste, jeg husker fra min første dag på HTX, er, at min mor kørte mig derind i sin Fiat Panda. Hele vejen derhen havde jeg ondt i maven. Jeg havde allermest lyst til, at hun vendte om, og da vi kom for tidligt, blev jeg endda nødt til at udholde ventetiden ude på parkeringspladsen. Til sidst sagde min mor, at hun nu skulle på arbejde, og at hun derfor måtte køre. Vi sagde farvel, hun ønskede mig held og lykke, og med min nye skoletaske (som jeg har endnu) gik jeg ind i den store betonbygning. Nogle stod allerede ved indgangen. De kiggede ned i jorden. De vidste ikke rigtig, hvor de skulle gøre af sig selv, og da ingen sagde noget, stillede jeg mig hen til dem. Lidt senere kiggede jeg mig dog omkring, og længere nede kunne jeg se, at der stod flere mennesker samlet i en form for aula. Jeg tænkte, at det måtte være der, jeg skulle gå hen, og uden at sige noget til de andre, men godt nok med lidt betænkningstid, forlod jeg dem og gik derned. Jeg fik ret. Det var der, jeg skulle være, og i samme øjeblik stillede min kommende matematiklærer sig op på podiet og sagde, at dem nede ved indgangen skulle komme ned til os andre. Alle begyndte at grine, selv jeg.◊

# data[].attributes.body
Første skoledag. 1997.
I ugerne op til skolestart fik jeg trænet læse- og skriveteknikker og færdigheder. Jeg var så spændt på, hvad der mon nu skulle ske – ville jeg være faglig kompetent; ville jeg være dygtig nok? Jeg kunne både stave til mit navn – også uden at vende bogstaverne forkert. Jeg kunne også stave til ”Ronaldo” og ”blæksprutte”. Jeg var spændt på, om det nu var nok.Jeg var en rigtig drenge-pige, måske endda mest en lille dreng. Jeg var ikke nervøs for at møde de nye i min klasse, for jeg var meget social og god til at udfordre min generthed. Jeg vidste, at jeg ville falde ind i en drengegruppe, for jeg lignede en af dem med mit korte hår. Det ændrede sig først nogle år efter. Til trods for at jeg ikke var nervøs for at møde alle de nye børn, så havde jeg stadig en usikkerhed, da jeg ikke vidste, hvad jeg skulle leve op til fagligt. Enhver usikkerhed har sidenhen mundet ud i, at jeg fik munddiarré, noget som min mor vil sige, aldrig er stoppet igen.

# data[].attributes.body
Første skoledag

Kristrupskole, 1999. Jeg husker, at jeg havde glædet mig helt vildt til at starte i skole. Endelig var jeg én af de store børn, der ikke længere skulle gå i børnehave – men skole. Jeg var nu en rigtig skolepige, som min far fortalte mig. Vi gik den korte vej til skolen, hen af gaden og op ad bakken. Og så lå den dér. Det store røde bygning. Dagen gik hurtigt, og jeg husker forbavselen over, at: Var det dét? Men nej det var det ikke helt. For efterfølgende ventede der et besøg i SFO’en. Straks blev jeg mere tryg, for her var langt flere velkendte ansigter, for jeg var jo ikke den eneste, der var blevet stor. Drengene fra børnehaven var der, og jeg husker meget tydeligt min begejstring over, at vi skulle gå på stue sammen. Godt nok skulle de gå i en anden klasse i skolen – men her i SFO’en, der skulle vi være sammen! Min mor var med hele dagen, og selv i dag snakker hun om, hvor stort det var, da hendes lille pige skulle starte i skole. Måske er det, at starte i skole noget helt særligt, fordi når du først får begyndt, så kan de næste 20 år hurtigt gå med det, og først når skolen er færdig, står du igen ved en ny, stor skillevej. Skolen er det faste og det trygge. Her ved du, hvad du skal, hvornår du skal. Her skal du tillære dig en masse kompetencer – engang i mellem skal du også vise dem og præsterer, men det er kun en lille del af det hele. Snart er de 20 år gået siden den dag, og nu står man her på den anden side. 5 uddannelser rigere og for første gang skal man endelig stå på egne ben. Første gang - siden første skoledag.

# data[].attributes.body
Første dag på universitet. Jeg har ingen ide om jeg er det rigtige sted. Høje, brune murstens bygninger rækker op imod skyerne og giver mig den samme angst jeg følte første dag i 0. klasse. Ingen kender mig og jeg kender ingen. Lokalet, hvor vi bliver ført hen af smilende tutorer, er et virvar af unge håbefulde studerende. Jeg husker knapt hvad de diverse undervisere fortæller mig i løbets af deres individuelle foredrag, men jeg mærker hvordan mine håndflader bliver mere og mere klamme. Det her virker til at være et nyt niveau af uvidenhed for mit vedkommende. Jeg har ingen ide om jeg er det rigtige sted. Vi bliver delt ind i grupper og bliver derefter sendt rundt på campus for at lære stedet bedre at kende. Det er et orienteringsløb med så opgaver ved hver post. Vi lærer alle sammen i gruppen hinanden bedre at kende og aftaler at mødes til diverse arrangementer bagefter. Jeg føler ro og kameratskab i de nye mennesker jeg har lært at kende. Vi bliver nu delt op igen. Denne gang i vores permanente klasser. Vi lærer intet konkret om studiet den dag. Vage ideer om hvordan det er at skrive en bacheloropgave eller hvordan det føles at studere fra dag til dag. Jeg har ingen ide om jeg er det rigtige sted.

# data[].attributes.body
Jeg husker ikke meget fra mit tidlige liv. Det som jeg ikke har glemt er for det meste bare øjeblikke, stunder der af diverse mundane grunde har brændt sig ind i mit sind.

Jeg er ikke sikker på jeg rent faktisk havde forstået meningen med hvad jeg skulle den dag. At det var begyndelsen på noget nyt, at det ville være en kæmpe del af mit liv i mange år fremover.

Jeg kan ikke huske om jeg nogensinde havde set skolen før den dag. Min mor fulgte mig derop, der var kun små 500 meter, så i det store og hele var det ikke en voldsom rejse.

Jeg havde pænt tøj på den dag, for der skulle tages billeder. Jeg havde fået sorte ruskindssko på, den slags med et lille spænde på siden. Hvide strømper, og en ternet rød og orange kjole. Jeg kan ikke mindes jeg har haft den kjole på før eller siden. Mit hår var sat op, hvilket jeg husker som værende en enormt ubehagelig fornemmelse. Det var som om hestehalen trak i min hjerne og der var ikke meget jeg kunne gøre før billedet var taget.

Til dato er det foto det pæneste der er taget af mig. Jeg ser både glad og forventningsfuld ud. Jeg ville egentlig bare gerne slippe for den forbandede hestehale.

Da klassefotoet skulle tages sad jeg midtfor, på forreste række. Vi blev placeret under et stort træ i skolegården. Jeg husker ikke hvilken slags, men jeg mistænker det var et egetræ. Der sad en dreng foran mig, som var helt korthåret bortset fra en hårpisk bagtil. Jeg var så fascineret af den frisure at jeg på alle billederne sidder og stirrer et vildt fremmed barn direkte i nakken.

# data[].attributes.body
Nikita: Min første dag på efterskolen.

Det regnede og der var mørkt. Vi skulle starte en søndag aften. Lidt atypisk, når alle første dage i folkeskolen er en mandag. Alle havde deres forældre med. De tog med, så vi kunne sige farvel. En uge uden sine forældre. For nogle var det helt nyt, men de fleste havde nok prøvet det før i form fra en lejreskoletur eller lignede. Min mor var ikke med. Hun arbejdede på det tidspunkt i Polen i to uger af gangen. Hun var ked af det, fordi det var en stor og spændende dag, men min gudmor tog med og det var okay. Vi snakkede alligevel i telefonen om aftenen og da de andres forældre først var kørt, så var der ikke så mange, der tænkte over, hvem der kom med hvem.

Jeg husker tidligt, hvordan det var grænseoverskridende at flytte ind på et lille værelse med to ukendte piger, men snakken kom hurtig i gang. Især fordi en pige fra min klasse manglede den første aften. Rygterne startede hurtigt. Hun var en pige fra Viborg. Den på efterskolen som boede tættest på og alligevel var hun taget med sine forældre hjem igen sammen aften.  “Hallo, hun burde give det en chance” opstod der hurtigt en konsensus om blandt os andre. Hun kom aldrig tilbage. Måske det var bedst for hende. Vi andre havde allerede en mening om hendes valg og i en alder af 13-14 år kan det være hårdt at blive en del af en gruppe.

Vi var håndboldklassen. Vi boede på grøn gang. Håndboldgangen. De andre synes det var snyd, at vi havde vores egen gang, vores egen klasse og vores egen regler. Det var faktisk ikke, fordi skolen havde dårlige intentioner, men det var sådan det endte. Vi var de snobbede håndboldbørn, som måtte mere end de andre, fordi vi skulle træne inde i byen. Heldigvis fandt jeg venner på de andre gange. Venner, der var ligeglad med, hvilket hold mand spille på eller om man havde de rigtige sko og det rigtige mærker tøj. Den første skoledag står for mig som mørk og regnfyldt, men året på efterskolen står lyst og klart, som den bedste tid i mine ungdomsår, hvor nye venskaber blomsterne og blev ved lang tid efter året sluttede.

# data[].attributes.body
Min første skoledag var hverken indholdsrig eller spændende. Jeg ville ønske, jeg kunne prale af en frygtelig traumatisk historie eller en vanvittigt spændende begivenhed – men ingenting skete. Den var normal og kedsommelig. Altså set udefra. Den var præcis, hvad en første skoledag for en 6-årig pige kunne indeholde; navneopråb, bogstavsang, høre læreren snakke, vinke farvel til mor og far. Men igen, det var bare udenpå. Indeni fandtes der det vildeste kaos med den dertilhørende vildeste angstsymfoni. Med den nye lyserøde skoletaske, springvandet i håret og trøjen med pelskraven stod jeg og rystede som et espeløv og gemte mig bag min mor ude i skolegården, imens jeg forsøgte at skubbe min bror frem foran mig. Knæene rystede. Hænderne rystede. Jeg blev tomatrød i hovedet. Stemmen var fuldstændig væk. Jeg var grædefærdig! Men alligevel lykkedes det mig at komme igennem dagen. Jeg så alle de andre børn; de stod sammen med deres forældre og trykkede sig ind til dem eller holdt dem i hånden. For mig lignede de alle sammen onde børnemobbere og lede dyreplagere, på trods af at ingen af dem turde at gå mere end en meter væk fra deres forældre. Inden i selve klassen blev det ikke meget bedre. Vi skulle sidde pige-dreng-pige, og jeg sad ved siden af Antonio. Antonio! Jeg var fuldstændigt overbevist om, at jeg ikke kunne sige hans navn rigtigt, og at jeg fra da af ville være det største fjols, der nogensinde havde gået på skolen. Jeg kunne ikke trække vejret, og kigge op på tavlen kunne jeg heller ikke. Men jeg har sidenhen lært at sige hans navn rigtigt – faktisk allerede samme dag, det var slet ikke så svært alligevel; og til trods for min mareridtsagtige første skoledag, så overlevede jeg. Vejret den dag var solfyldt med en blå og klar himmel, og hvis jeg havde været opmærksom på dette, så havde jeg nok også vidst inderst inde, at det slet ikke ville gå så dårligt endda.

# data[].attributes.body
Gymnasiet, hvor jeg kendte absolut ingen, og rystende, hippy-klædt, og lige post-efterskole. De stod ved indgangen som en kæmpestor råbende masse af folk, der var parat med grøn glimmer, grøn tusch og grønne klistermærker med frøer. ”HOP HOP” råbte de. Ej, hvor sjovt. Hahah ha. Ha…

Den nærmeste nye medstuderende og jeg endte med at holde hinanden i hånden, og gik tæt gennem tunnelen af vilde 3.g’er. De begyndte og tegne på os, helt grønne. Jeg kunne mærke, at de fik tegnet på alle ansigtets overflader undtagen den ene kind. Jeg vente mig mod en stor farlig 3.g’er ”Jeg mangler lige her”. ”Nej, hvor frisk” sagde hun. Jeg var ’in’. Og jeg var ved at dø af frygt-glæde-forventning. Hele dagen fik jeg af lærerne kommentar af mine helt grønne kinder. Hvor var det forfærdeligt for mig. Sikke noget værre mobning. Åh nej. Men, hvorfor var det overhovedet ikke klart for dem, at jeg havde jo vundet?

Vi hentede stole, som de havde stablet i midten af spiseområdet – åh, nej? Alle frøer spiste sammen og vi var alle grønne. På vejen hjem kunne jeg genkende mit folk. Alle de grønne. Og den første ven jeg havde var lige så grøn som jeg, da jeg mødte hende i toget.

# data[].attributes.body
Første dag på højskole er den første skoledag jeg bedst kan huske, så det er den vi arbejder med. Jeg startede senere end de fleste gjorde, da jeg først fandt ud af jeg ville på højskole, efter året var startet. Jeg kan huske vi kommer ind, og så har vi fået tildelt en person, der skal hjælpe os i starten, og få os til at føle os godt tilpas. Jeg fik en fyr ved navn Torsten, som er en meget stor mand på mange punkter, både med højde og vægt. Han virker lidt usikker på hvad han skal gøre, men det er dejligt at have en man kan stille spørgsmål tænker jeg. Jeg bliver så vist op til mit værelse, hvor jeg skal møde min rombo. Jeg husker at jeg vist har forsøgt at finde ham på Facebook, uden egentlig at have meget succes med det. Han hedder Mads, og det viser sig at vi svinger rimelig godt sammen. Jeg kan faktisk ikke rigtig huske så meget mere fra min første dag. Jeg går ud fra at vi har fået rundvisning. Tror måske jeg var nede og lege med keramik og ler, men det kan godt være at det først var dagen efter.  Jeg husker som om at man jo var lidt forsigtig til at starte med. Som sagt så var en del af eleverne startet tidligere, og de kendte hinanden, så man skulle jo lige forsøge at finde nogen man kunne begå sig med. Men husker så også at der (selvfølgelig) var fest i weekenden. Det var her man mere fik lov til at møde og snakke med en masse forskellige, i et lidt mere afslappet miljø. Det var rigtig dejligt og sjovt. Jeg kan huske at forstanderen sagde ugen efter, at det er sjovt hvordan alle elever han får, altid starter med at gemme sig, og forsøge at gå i et med tapetet i starten, men efter den første fest så er folk meget mere afslappet. Det grinede jeg en del over, fordi det var fuldstændig den følelse jeg havde. Så det var måske ikke kun lige min første skoledag, men mere min første uge jeg her fik snakket om. Men helt ærlig, hvem fanden kan huske deres første dag i folkeskolen?

# data[].attributes.headline
Lisbeth                     Velforberedt og checket . Nej vel, jeg var der og det mente jeg var et godt udgangspunkt. Men som det første skulle vi bruge internettet, som jeg hele tiden mislykkedes med at få forbindelse til. Jeg kunne heller ikke huske koden, for det var lang tid siden, jeg havde lavet den og jeg havde skrevet den op derhjemme i en en lille bog, hvor jeg også har alle de andre koder omhyggeligt gemt. Blot var den ikke med i tasken. Hvor dum kan man være og stadigvæk mene, at man er berettiget til at gå på universitet? Det blev til en svedig omgang, hvor jeg prøvede at spørge mine sidekammerater, der velvilligt instruerede mig i i at lave et hotspot på min mobiltelefon, men hvor jeg var så stresset over presset, at jeg ikke kunne tænke sammenhængende, fordi der hele tiden blev puttet nye tekniske stressfaktorer ind i vores velkomst på faget. Nu skulle vi på 30 sekunder tilmelde os et nyt registreringssystem med en kode, som blev vist på storskærmen, og som talte ned med sekunder…. Nu er der 4 sekunder tilbage 3….2….1..0 -  og jeg nåede det ikke. Så hvilke konsekvenser ville det nu få. Blev jeg smidt ud igen eller.. Mine katastrofetanker fik frit løb, og jeg kunne mærke sveden brede sig. Først i håndfladerne, så op ad armene og om på ryggen. Angsten forplantede sig til hjertebanken og en dunken i hovedet og ringen for ørerne. Jeg betragtede de andre, som lykkelige nåede at registrere sig, og har siden hadet den øvelse, fordi det giver mig en følelse af PTSD og panik.

# data[].attributes.subject
Lisbeth                     Velforberedt og checket . Nej vel, jeg var der og det mente jeg var et godt udgangspunkt. Men som det første skulle vi bruge internettet, som jeg hele tiden mislykkedes med at få forbindelse til. Jeg kunne heller ikke huske koden, for det var lang tid siden, jeg havde lavet den og jeg havde skrevet den op derhjemme i en en lille bog, hvor jeg også har alle de andre koder omhyggeligt gemt. Blot var den ikke med i tasken. Hvor dum kan man være og stadigvæk mene, at man er berettiget til at gå på universitet? Det blev til en svedig omgang, hvor jeg prøvede at spørge mine sidekammerater, der velvilligt instruerede mig i i at lave et hotspot på min mobiltelefon, men hvor jeg var så stresset over presset, at jeg ikke kunne tænke sammenhængende, fordi der hele tiden blev puttet nye tekniske stressfaktorer ind i vores velkomst på faget. Nu skulle vi på 30 sekunder tilmelde os et nyt registreringssystem med en kode, som blev vist på storskærmen, og som talte ned med sekunder…. Nu er der 4 sekunder tilbage 3….2….1..0 -  og jeg nåede det ikke. Så hvilke konsekvenser ville det nu få. Blev jeg smidt ud igen eller.. Mine katastrofetanker fik frit løb, og jeg kunne mærke sveden brede sig. Først i håndfladerne, så op ad armene og om på ryggen. Angsten forplantede sig til hjertebanken og en dunken i hovedet og ringen for ørerne. Jeg betragtede de andre, som lykkelige nåede at registrere sig, og har siden hadet den øvelse, fordi det giver mig en følelse af PTSD og panik.

# data[].attributes.body
Stort smil og pink skoletaske.

Det er første skoledag. Jeg står foran den lille lokale skole med kun én af hver klassetrin. Ikke noget med bogstaver og alt det der storbyhalløj. Jeg skal i børnehaveklassen og jeg står klar med min splinternye pink skoletaske, blonde rottehaler og et stort smil når mor insisterer på at tage et billede af mig foran indgangen. Undervisningen begynder og jeg møder for første gang den klasse jeg nu skal bruge 8 år af mit liv sammen med. Men børnene keder mig og jeg er egentlig mere interesseret i mit nye penalhus, de fine nye blyanter og mapper jeg har fået. I spisefrikvarteret åbner jeg min nye madkasse og føler mig rigtig voksen. Jeg behøver i hvert fald ikke nogen pædagog til at skære min frugt mere! BASTA

# data[].attributes.body
Klokken 7.45 står jeg ved busstoppestedet. Det er første dag på gymnasiet. For første gang i mit skal jeg tage skolebussen. Da jeg startede i folkeskole, var det lige den sommer vi var flyttet til Hinnerup til Aarhus. Mine forældre havde købt et stort hus med en stor have, man kunne lege i, så tæt på skolen - at man hele tiden kunne spejde skolen, hvis man klatrede op i det højeste træ. Men da jeg skulle starte på gymnasiet, var det i Hadsten. Det var en speciel dag. Jeg kan huske, at jeg hele sommeren op til skolestart havde glædet mig til at prøve noget nyt. Trængt til, at der skulle ske noget nyt.

Vi havde været til introdage i foråret. Her havde vi hørt om, at det var meget vigtigt at man gik ind med et åbent sind - for mange af dem, vi kom til at gå i klasse eller på årgang med, var nogle vi måske havde set før i hallen eller til sportsarrengementer med skolen. Hele sommerferien havde jeg holdt med i skindet, og ladet være med at tjekke mine nye studiekammerater ud på Facebook. Alligevel kriblede det lige lidt for meget i fingrene dagen før vi skulle starte, og jeg kom hele klasselisten igennem på Facebook. Hvor typisk, når man havde klaret det hele sommerferien med at sidde på sine fingre.

Men så kom dagen hvor vi skulle starte. Der var en lettere anspændt - og livlig - snak i bussen. Vejen, jeg så tit havde kørt med min mor eller far fra Hinnerup til Hadsten, når vi skulle handle i lidt større forretninger som Kvickly eller Føtex. Den vej, der plejer at tage ikke engang 10 min i bil, føles lige pludselig så lang. Jeg havde tænkt meget over hvilket noget tøj jeg skulle på, et par mørkegrønne bukser og en gul top. Et rigtigt sommersæt.

På skolen fik vi at vide af rektoren, at nu skulle vi huske at kigge en masse rundt. Kigge på hinanden, tage stedet ind. Fordi det her bliver et sted, vi kommer til at holde rigtigt meget af, og med en stor flok andre unge, vi kommer til at dele en vigtig og sjov tid med. Kig rundt, din sidemakker bliver din bedste vej. Jeg kan huske, at min øje var helt udspilede - så mange indtryk at tage ind. Et gymnasie på 800 mennesker, hvor jeg kom fra en noget mindre skole. Efter introduktionen blev vi delt ind på hold. Vi skulle præsentere os selv, hvor man siger sit navn og et dyr med samme forbogstav. Nanna Næsehorn. Ved siden af mig sad Mads Mus. Det kan jeg tydeligt huske, fordi det navn på en eller anden måde, blev ved med at klæbe sig til ham. Vi spiste morgenmad, og mødte vores tutorer. En af dem hed Sofie, og havde taget en avis med, fordi hun godt kunne lidt at skrive og læse avis. Hende tænkte jeg lød sej.

# data[].attributes.body
Første dag på Aarhus universitet august 2014. Jeg havde en ny kjole på, svedige armhuler og nervøsiteten helt udenover kjolen nærmest. Hvad hvis jeg ikke var klog nok? Hvad hvis alle de andre var hovedkulds forelsket i Shakespeare, som det aldrig helt havde lykkedes mig at blive, til trods for at det er enhver engelskstuderendes pligt at gøre? Hvad hvis de grinede af at jeg kunne finde ud af at sætte komma på engelsk? Eller endnu værre, ikke grinede af det højlydt men hviskede om det i krogende? Hvad hvis vi blev udsat for alle mulige pinlige situationer af tutorerne? Og blev stemplet som et-eller-andet inden de overhovedet kendte mit navn? Heldigvis blev min tvivl gjort til skamme. Kun én af dem jeg talte med følte behov for at erklære Shakespeare sin kærlighed indenfor de første fem minutter af vores samtale. En anden havde kortspil med i tasken, og elskede at fylde hullerne i programmet ud med sjov og spil – ligesom mig. Tutorerne var slet ikke ondsindede eller skræmmende. Tværtimod var de venlige om imødekommende og efterfølgende er man forblevet venner med nogle af dem. Programmet var ligeledes også helt efter min smag. Ikke fyldt med druklege og morgenøl, men derimod o-løb, navnerunder og ryste-sammen-lege, som mit barnlige sind altid har sat, i nogens optik, lidt for meget pris på. Vi skulle også lave nogle fagspecifikke ting, men der fandt man hurtigt også ud af at man ikke var helt tabt bag en vogn. Bevares, jeg var ikke i top 10, men det havde jeg heller aldrig forestillet mig at jeg skulle være. Når jeg husker tilbage på dagen var den i hvert fald ikke noget nær så slem som jeg havde frygtet i dagene, måske ugerne, optil. Men det er selvfølgelig altid nemt at sige bagefter.

# data[].attributes.headline
Der var solskin og varmt på min første skoledag så vidt jeg husker. Det var nok første gang jeg blev udsat for ”lær hinanden at kende” aktiviteter. Det var normalt at ens forældre var med på den første skoledag, så min mor var til stede. Vi var ti elever i klassen, hvoraf jeg kendte to af de andre i forvejen. To af de andre elever fra klassen har jeg stadig kontakt med den dag i dag. Jeg havde set meget frem til at starte i skole, men det var ikke helt nær så fedt som jeg havde forestillet mig. 

# data[].attributes.subject
Der var solskin og varmt på min første skoledag så vidt jeg husker. Det var nok første gang jeg blev udsat for ”lær hinanden at kende” aktiviteter. Det var normalt at ens forældre var med på den første skoledag, så min mor var til stede. Vi var ti elever i klassen, hvoraf jeg kendte to af de andre i forvejen. To af de andre elever fra klassen har jeg stadig kontakt med den dag i dag. Jeg havde set meget frem til at starte i skole, men det var ikke helt nær så fedt som jeg havde forestillet mig. 

# data[].attributes.body
Med et forvirret barn på første skoledag

- af Patrick R. Andersen

Da jeg blev 6 vidste jeg, at jeg ikke skulle vente længe på min første skoledag. Jeg så frem til at lære at læse og regne, som min mor havde fortalt mig at man lærte I skolen. Vi boede praktisk talt lige ved siden af skolebygningen – 300 meter var der, kun adskilt af det lokale konferencecenter. Alligevel fik jeg ikke lov til selv at gå, og som jeg husker det havde jeg heller ikke lyst.

Lov fik jeg først da jeg begyndte i 5. klasse, og var pinlig over, at min overbekymrede mor altid insisterede på at køre mig en strækning så kort, at gåturen havde taget kortere tid.

Da jeg den første dag satte mine små ben på skolens grund som elev var jeg grundigt forvirret. Jeg havde ikke taget stilling til så forfærdeligt meget, og havde slet ikke tænkt på, at jeg skulle møde en masse nye mennesker, som jeg ikke kendte fra børnehaven. Hurtigt blev fokus dog fjernet fra min egen rådvildhed, da en af mine kommende kammerater havde lavet i bukserne, og en anden forvirret dreng dukkede op med skinner på benene, da han havde hofteskred.

Mange ting tog vores fokus, og vi var da også stadig uskyldige børn, der frit og ukritisk lader vores opmærksomhed glide og optage af de mindste finurligheder. Læreren havde heller ikke svært ved at få os til at kigge op imod tavlen. Autoritativt råbte hun os op, og startchokket efterlod os åbenmundede og lamslåede i en god rum tid. Vi skulle øve håndsoprækning, at tie stille og synge et par sange, alle afbrudt af et grin eller udbrud ind imellem. Efter en time nåede vi den famøse legetime, som alle havde set frem til, og som med succes mindede os alle om den familiære tid i børnehaven, som havde optaget alle os børn i de sidste par år. Vi skulle vænne os til at være de store drenge og piger nu.