# data[].attributes.headline
Rasmus forsøgte at begå selvmord som 19-årig: ”Jeg havde ikke lyst til at dø. Jeg vidste bare ikke, hvad jeg ellers skulle gøre”

# data[].attributes.subject
Rasmus forsøgte at begå selvmord som 19-årig: ”Jeg havde ikke lyst til at dø. Jeg vidste bare ikke, hvad jeg ellers skulle gøre”

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Rasmus Hansen var blot 19 år, da han forsøgte at tage sit eget liv. En ungdom fyldt med mobning, spiseforstyrrelse og selvskade kulminerede en sommeraften i 2017, hvor livet blev for meget. Men Rasmus tillod ikke sig selv at give op.
Rasmus skruer låget af glasset og tager den første pille. Det er ikke en pludselig indskydelse. Tanken om at kunne slukke for virkeligheden og sove for evigt har længe føltes som en drøm for 19-årige Rasmus. 10 piller bliver hurtigt til 20, og inden længe har han ikke tal på, hvor mange han har slugt:

"Jeg tænkte ikke. Så snart jeg har taget den første pille, blev kroppen manisk, og jeg vidste godt, at der ikke var nogen vej tilbage. Det var en out of body experience."

Rasmus har været til fest. Tidligere på dagen er de sidste eksaminer blevet udtrukket. Den søde studentertid nærmer sig, og i aften skulle have været en fejring. Men Rasmus har trukket det eneste fag, som han ikke er god til, og det bliver den sidste dråbe, der får hans sårbare verden til at tippe:

"Det var ikke fordi eksamen var slemt. Livet var slemt."

Rasmus sender et digitalt farvel til omverdenen, før han tager den første pille. Illustration: Nanna Dam.

På vej hjem fra festen skændes Rasmus med sin far. Han siger, at Rasmus må tage sig sammen. Det er jo bare en eksamen. Men sådan føles det ikke for Rasmus. Hans far forstår det ikke. Det gør han sjældent. Skænderiet fortsætter, og Rasmus' far sætter ham af et stykke fra deres hjem. Rasmus må gå resten af vejen. Turen hjem på gåben bliver brugt til at sende de sidste kærlige SMS'er til venner og familie:

"Husk du er fantastisk og kan klare alt. Husk i morgen, at jeg elsker dig."

Med de ord sendt ud i den digitale stratosfære føler Rasmus sig klar. Nu skal det være. Der har aldrig været et bedre tidspunkt til at dø.
Ud af mobningen vokser spiseforstyrrelsen
Rasmus er blot 19 år, da han forsøger at tage sit eget liv. Men skaden på egen krop begynder langt tidligere. Allerede som 13-årig udvikler han en spiseforstyrrelse, der betyder, at han, da det er værst, er nede og veje 49 kg.

Som homoseksuel i Esbjerg har Rasmus aldrig følt sig som de andre drenge, og derfor kæmper han med at finde sin plads i det ´sociale hierarki´, som han beskriver det. De andre kalder ham feminin, fordi han hellere vil snakke med pigerne i frikvarterne end at spille fodbold.

"Jeg vidste godt, at jeg var med til at forstærke det, fordi jeg prøvede ikke at være som de andre drenge, for det ville have gjort mig ulykkelig."

I en tidlig alder bliver Rasmus derfor bevidst om hans styrker. Han ved, at han er stædig og ikke vil være nem at få ned med nakken.

"Jeg vil aldrig acceptere at nogen prøver at degradere mig. For når du først begynder at acceptere, at andre gør det, begynder du selv at tro på. Derfor fortalte jeg mig selv en positiv ting, hver gang nogen sagde noget negativt."

Mobningen bliver gradvis værre, som Rasmus bliver ældre. Samtidig bliver det sværere for ham at forstå, hvorfor det netop er ham, der er udvalgt som mobbeoffer.

Han har altid kun mødt opbakning hjemmefra ift. hans seksualitet og forstår derfor ikke, hvordan det kan være et problem. Derimod er det nemmere at besvare spørgsmålene med hans overvægt. Han er tykkere end de andre. Rasmus har altid været målrettet, og ved at almindelige kure går for langsomt. Det bliver starten på hans spiseforstyrrelse.

"Jeg hader at føle mig usikker. Men efter at have kastet op følte jeg mig helt glad og ren. Alle de negative følelser om mobning kom ud på den måde. Jeg tog retten tilbage over egen krop."

Ganske som Rasmus havde forudset, går vægttabet stærkt. I løbet af den første måned taber han sig 12 kg. Alligevel er alt i hans verden forbundet med de to blinkende tal på badevægten. Mad bliver gemt i bamser på barndomsværelset, mens Rasmus stadigt oftere går på toilettet for at kaste op.

# data[].attributes.attachment_link.title
Rasmus forsøgte at begå selvmord som 19-årig: "Jeg havde ikke lyst til at dø.

# data[].attributes.attachment_link.description
Rasmus Hansen var blot 19 år, da han forsøgte at tage sit eget liv. En ungdom fyldt med mobning, spiseforstyrrelse og selvskade kulminerede en sommeraften i 2017, hvor livet blev for meget. Men Rasmus tillod ikke sig selv at give op. Rasmus skruer låget af glasset og tager den første pille.

# data[].attributes.headline
Emma mistede sin datter efter ti dage: “Jeg skulle være mor for min datter, og hun skulle ikke lide”

# data[].attributes.subject
Emma mistede sin datter efter ti dage: “Jeg skulle være mor for min datter, og hun skulle ikke lide”

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
For 24-årige Emma Kristine Madsen har det fra start været vigtigt at snakke åbent om sit døde barn Vida. For som hun selv siger: "Hvad sker der, hvis jeg begynder at græde?"

Af Matias Grønborg, 16. november 2018 klokken 15:00

Over sofaen i den lille lejlighed, som Emma Kristine Madsen deler med sin kæreste, Marc, står der en samling af minder til ære for Vida. På en lyserød mindebog står der med stor skrift 'Vida Rommerdahl, 30/09-2017.' Samlingen bærer på historien om Vida, der blev ti dage, og som aldrig fik lov til at forlade sygehuset.

Fødslen
Da Emma Kristine Madsen klokken seks om morgenen vågner af smerter, ligger hun i sin seng sammen med Marc. Hun er gået tre dage over termin, og da Marcs vækkeur et par timer senere ringer, siger hun, at det nok er en god idé, han bliver hjemme.

Som timerne skrider frem, tager veerne til.

"På et tidspunkt kommer overboen ned og spørger, om jeg er ved at føde. Hun kunne høre det fra sin lejlighed", fortæller Emma Kristine Madsen.

Overboen havde taget tid på veerne, og hun syntes, at de skulle køre ind på fødegangen.

På fødegangen bliver parret placeret på en fødestue, hvor en jordemoder tager imod dem. Emma Kristine Madsen får lagt en strimmel over maven, som skal overvåge barnet, og jordemoderen fortæller, at billederne bliver sendt op til lægerne, fordi der er opstået komplikationer.

"På et tidspunkt kommer der en læge og prøver med en sugekop. Da det efter mange forsøg stadig ikke er lykkedes, kommer der en ny læge. Han råber med det samme akut kejsersnit, og da jeg hører det, bliver jeg lettet", husker hun.

Efter det akutte kejsersnit kommer jordemoderen ud med Vida.

"Marc ser, Vida ikke trækker vejret. Han ser hende blive genoplivet, men må undervejs gå, fordi han ikke kan holde til det", siger hun.

Lægerne får liv i Vida og kører hende på neonatal.

Da Emma vågner fra narkosen, sidder Marc ved hendes side. Han fortæller hende, at hun har født en pige.

Svar på scanningen
Efter at have tilbragt fem dage i respirator på sygehuset skal Vida MR-scannes. Svaret fra scanningen rammer parret som et lyn fra en klar himmel.

"Vi får at vide, at hun er rigtig, rigtig dårlig, og at der ikke rigtig er nogen aktivitet i hjernen. De kunne se, at hjernestammen var skadet. Det samme var hjerneoverfladen. Vi begynder at græde, og jeg siger med det samme, at de skal slukke for respiratoren, og Marc nikker", fortæller hun.

Lægerne fortæller, at de ikke kan slukke for Vida, da hun er meget påvirket af smertestillende, og det frustrerer Emma Kristine Madsen.

"Jeg ville være mor for min datter, og hun skulle ikke lide", siger hun.

Efter svaret fra scanningen bliver Emma Kristine Madsens forhold til Vida anderledes. Hun kan ikke forstå, hvorfor hun skal udvikle følelser for hende, når hun alligevel skal væk herfra.

"Jeg kan huske, jeg var inde at sige godnat til hende. Jeg ville helst ikke røre ved hende. Jeg sad meget på sengen ved siden af hende. Der var ikke noget håb længere", siger Emma Kristine Madsen.

Heldigvis presser sygeplejerskerne på, for at Emma Kristine Madsen skal tage Vida over til sig, og selv om hun i situationen syntes, at det var ligegyldigt, er hun i dag taknemmelig for, at sygeplejerskerne gjorde det.

"Det var guld værd at ligge med hende, at skifte ble på hende, og hvad man nu ellers gør", fortæller hun.

Ti dage efter Vida kommer til verden, slukker lægerne for respiratoren. Vida viser med det samme, at hun ikke kan trække vejret af sig selv.

Skyldfølelse
I tiden efter fødslen rammes Emma Kristine Madsen af en skyldfølelse.

"Min krop er jo skabt til at kunne føde, og det kunne jeg ikke. Jeg følte, der var noget galt med mig, og jeg følte, at det var min skyld, at Vida blev dårlig", siger hun.

Selvom Marc og lægerne forsikrer Emma Kristine Madsen om, at det ikke er hendes skyld, at Vida døde så kort efter fødslen, så rammer skyldfølelsen som et hårdt slag.

"De kan ikke fortælle, hvad der 100 procent skete. Det var jo hendes og min kamp, der ikke fungerede. Så jeg føler lidt, at det er min skyld", forklarer hun og tilføjer:

"Jeg tænker nogle gange, at hvad nu hvis jeg aldrig kan give Marc levende børn, vil han så stadig være sammen med mig?"

For Emma Kristine Madsen hjælper det, at hun ved, at hun gjorde det rigtige. Hun fortæller sig selv, at hun ikke kunne gøre mere, og i hendes tilfælde hjælper det at sige til sig selv, at hun ikke kunne gøre for, at Vida var syg.

Åbenhed
I dag er det tolv måneder siden, parret mistede Vida. Og selv om Emma Kristine Madsen aldrig kommer sig fuldstændig over tabet, så har hun i dag lært at leve med sorgen.

"Jeg er meget åben, og det har været afgørende, at jeg har turdet snakke åbent om Vida overfor mine veninder. Det har hjulpet mig meget", siger hun.

Emma Kristine Madsen har flere gange selv åbent op for snakken, når hun har kunnet se på sine veninder, at de ville spørge om noget, men ikke har haft modet.

"Når jeg spørger, hvorfor mine veninder holder igen med at spørge ind til Vida,siger de, at det er svært at vide, hvor jeg er og hvad nu hvis, jeg begynder at græde. Men hvad sker der, hvis jeg begynder at græde? Hvad er der galt i det? Det er ikke deres skyld. Jeg bliver kun glad, når de spørger", understreger hun.

For Emma Kristine Madsen hjælper det samtidig at række ud efter andre, der har oplevet det samme som hende. Det giver nogle svar på de spørgsmål, hun sidder med.

"Folk skrev tillykke med jeres datter. Selvom Vida var død, havde jeg stadig født hende. Det var virkelig rart. Jeg kan huske, jeg spurgte, om det nogensinde blev bedre. Jeg havde brug for, at jeg blev lovet, at det blev bedre. De svarede, at det bliver bedre, og at det nok skal gå", siger Emma Kristine Madsen.

For Emma Kristine Madsen hjælper åbenheden i de svære tider, og selv om Vida ikke er fysisk til stede, så vil hun altid fylde meget - både i stuen, på kirkegården og i tankerne.

# data[].attributes.attachment_link.title
Emma mistede sin datter efter ti dage: "Jeg skulle være mor for min datter, og hun skulle ikke...

# data[].attributes.attachment_link.description
Af Matias Grønborg, 16. november 2018 klokken 15:00 Over sofaen i den lille lejlighed, som Emma Kristine Madsen deler med sin kæreste, Marc, står der en samling af minder til ære for Vida. På en lyserød mindebog står der med stor skrift 'Vida Rommerdahl, 30/09-2017.'

# data[].attributes.headline
Afdød veninde har inspireret Sara til at hjælpe andre

# data[].attributes.subject
Afdød veninde har inspireret Sara til at hjælpe andre

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sara blev mobbet som barn og følte sig helt alene, men en særlig veninde hjalp hende og gav hende et lyspunkt i livet. Nyheden om venindens død sendte Sara ud i et dybt mørke, der endte ud i et mislykket selvmordsforsøg. Nu har hun kæmpet sig tilbage og vil bruge sit liv på at hjælpe udsatte børn, ligesom veninden hjalp hende.

Af Kalle Kehlet, 15 november 2018
"Jeg nåede at tænke: 'Fuck! Jeg er ikke færdig med at leve.' Jeg var lige ved at miste bevidstheden, men bæltet løsnede heldigvis af sig selv. Jeg brød ud i gråd, og for første gang gik det op for mig, at jeg havde brug for hjælp."

Det kom som et chok, da Sara en dag fik en frygtelig besked fra sin venindes bror. Hun var død af en overdosis. Nyheden om venindens død blev starten på nogle hårde år i Saras liv, hvor angst og depression blev hendes hverdag. Det hele kulminerede i et mislykket selvmordsforsøg, der blev et vendepunkt i hendes liv.

Skytsenglen i Ukraine

Sara Pezzoni er italiener, 20 år gammel og bor på Børglum-kollegiet i Risskov. Hun er på udveksling i Danmark, hvor hun læser psykologi på Aarhus Universitet. Sara er blevet mobbet gennem store dele af hendes liv, men i nogle år var der et lyspunkt - en veninde, der altid var klar til at hjælpe og forsvare hende.

Fra hun var seks til ti år gammel, boede Sara i Ukraine med hendes forældre og yngre søster. Faren er civilingeniør og blev flyttet rundt i Østeuropa af sin arbejdsgiver, hvor familien var tvunget til at flytte med. Tiden i Ukraine blev ikke lykkelig for Sara, der husker tilbage med ubehag i blikket.

"Jeg husker Ukraine som koldt, gråt og dystert. Selvom jeg nogle gange ser familiebilleder fra om sommeren dernede, hvor det er varmt, så er det stadig mit indtryk af det land. Måske fordi jeg ikke var specielt glad der."

Sara blev mobbet af en gruppe drenge på den internationale skole, hun gik på. Hver eneste dag blev hun udsat for vold, men de voksne på skolen gjorde intet ved det. For at gøre tingene værre blev Sara placeret i en klasse for børn med særlige behov, fordi skolen troede, hun havde indlæringsvanskeligheder. Hun følte sig helt alene. Lige indtil der kom en helt særlig person ind i hendes liv.

"Hun var et par år ældre end mig. Jeg husker, at hun havde de smukkeste blå øjne, som jeg aldrig har set lignende siden. Hun muntrede mig altid op og hjalp mig, når jeg havde det sværest - hun var som min skytsengel."

Død af en overdosis

Sara blev tæt med denne veninde, som var den eneste, hun havde. Derfor var det også en svær nyhed at fordøje, da familien igen skulle flytte på grund af farens arbejde - denne gang til Rumænien. Det var svært for Sara at vænne sig til en ny og ensom hverdag uden hende, men kontakten var dog stadig uundværlig for de to veninder, der blev ved med at kommunikere over telefonen og via internettet.

"Hun havde også sine problemer. Hun følte ikke, hun var noget værd eller kunne bidrage med noget til verden. Samtidig var jeg igen blevet det lette offer for en ny gruppe drenge i Rumænien. Så vi hjalp og støttede hinanden. Men vores kontakt blev ligesom mindre og mindre over et par år, og vi havde ikke snakket i lang tid, da hendes bror sendte mig beskeden."

Saras veninde havde taget en overdosis til en fest og var død i bilen på vej til hospitalet. Sara, der på dette tidspunkt gik i syvende klasse, blev slået totalt ud af beskeden.

"Jeg brød sammen, fysisk, mentalt og følelsesmæssigt. Hun var den eneste person, der prøvede at give mig selvtillid, hun havde trøstet mig så meget. Hun fik mig igennem alt. Jeg havde det fuldstændig forfærdeligt og havde lyst til at slå mig selv, fordi jeg ikke kunne gøre noget for hende. Jeg følte, at jeg var skyld i alt. Jeg havde ikke været god nok til at hjælpe hende," siger Sara med fortrydelse i stemmen.

Mislykket selvmordsforsøg blev et vendepunkt

Venindens død sendte Sara ind i en lang periode med depression, angst og dårlige karakterer i skolen. Det blev dog samtidig endnu vigtigere for hende at hjælpe andre, ligesom hendes veninde havde hjulpet hende. Hun fremstod derfor glad og velfungerende, selvom hun led indeni. Hun tog for mange personers problemer på sig i stedet for at fokusere på sine egne. Det endte med, at Sara kom så langt ud, som man kan komme - da hun var 16, prøvede hun at hænge sig selv i et bælte, men fortrød i sidste sekund.

"Selvmordsforsøget var et vendepunkt for mig. Jeg indså, at man skal gøre op med sine egne problemer, før man kan tage alle andres byrder på sig. Min veninde lærte mig så meget om, hvordan man er et godt menneske. Men hun satte også andres problemer før sine egne, og det endte med at gå galt, ligesom det var ved at gå galt for mig," siger Sara.

Vil hjælpe udsatte børn

I dag beskriver Sara sig selv som glad og velfungerende. Hendes mål med livet er stadig inspireret af den veninde, der gjorde så meget for hende; hun vil hjælpe andre børn, der har det svært.

"Jeg er gået ind i psykologiens verden, fordi jeg gerne vil lære, hvordan man hjælper folk bedst muligt med deres problemer. Jeg har haft lyst til at hjælpe udsatte børn lige siden Ukraine, hvor jeg blev fejlagtigt placeret i en specialklasse. Der så jeg, hvordan nogle lærere behandlede de her børn."

På trods af dårlig erfaring med at påtage sig andre menneskers problemer, er Sara alligevel klar til at ofre sig selv for børnenes skyld.

"Min veninde inspirerede mig til altid at hjælpe andre. Nu vil jeg nå det punkt, hvor jeg kan være en, der dedikerer min tid og energi til at give de her børn kærlighed. Det er virkelig hårdt, men nogen er nødt til at gøre det," siger Sara med et smil på læben.

Anslag: 5.360

# data[].attributes.attachment_link.title
Afdød veninde har inspireret Sara til at hjælpe andre

# data[].attributes.attachment_link.description
Sara blev mobbet som barn og følte sig helt alene, men en særlig veninde hjalp hende og gav hende et lyspunkt i livet. Nyheden om venindens død sendte Sara ud i et dybt mørke, der endte ud i et mislykket selvmordsforsøg.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Da Lines bror blev diagnosticeret med kræft, havnede en i forvejen sårbar ung pige i en grum spiseforstyrelse, der fulgte hende i fem år og ledte hende ind og ud af psykiatriske afdelinger.

Af Malthe Hjort
I dag stråler livsglæden ud af hende, men sådan har det ikke altid været. Bag de røde kinder og det store smil gemmer sig en barsk fortælling om en kræftramt familie og en ung pige, der altid stræbte efter det perfekte.

Hun skænker sig et glas Pepsi Max med limesmag. Hendes nye yndlingssodavand, fortæller hun. Den brusende læskedrik står i skarp kontrast til hendes væskeindtag fem år tidligere, hvor hun kun drak vand - som oftest for at snyde lægerne til at tro, at hun havde taget på i vægt.
Jagten på det perfekte
Line har altid villet yde sit absolut bedste. I hendes teenageår fyldte karaktererne meget. Det samme gjorde fodbold, som hun i mange år spillede på eliteplan.

Det havde sine konsekvenser. Hun drak aldrig alkohol til fester, og hun afskar sig fra sociale arrangementer. Det nyttede ikke noget at tage i byen fredag aften, hvis det betød, at hun ikke var klar lørdag morgen, når bilen gled mod Viborg.

"Jeg har haft en god ungdom, men når jeg sammenligner mig med mine veninder, kan jeg godt høre, at jeg er gået glip af en del, fordi jeg har haft så meget fokus på min uddannelse og min sport," fortæller hun.

Trods gode præstationer både i skolen og på fodboldbanen var Line ikke tilfreds. I hendes omgangskreds var der fokus på at være slank og på at have en lille røv og store bryster, som hun formulerer det. Selv syntes Line, at hun havde en tynd overkrop og fodboldben, der godt kunne trænge til at smide et par kilo.

"Den usikkerhed har jeg altid har haft. Jeg kunne aldrig gøre ting godt nok. Der lå et ønske om at være perfekt og lurede i baglandet."
En kræftramt familie
Da Line var 16 år gammel, blev hendes kun ét år yngre bror ramt af kræft i lymfekirtelknuderne. Samtidig blev hendes bedstefar indlagt på hospice. Hendes forældre var i vildrede, og der var ikke meget fokus tilovers for den unge pige, der havde sine egne problemer at slås med.

"Jeg kom hjem og fortalte, at jeg havde fået 12 i fysik, men det var der ikke tid til. Min mor stod og græd, og min far var i gang med at kronrage min bror, fordi håret var begyndt at falde af. Ingen spurgte, om jeg havde haft en god dag," mindes Line, der beskriver sig selv som et skyggebarn.

Da hendes bror skulle gennemgå et seks måneders forløb med stråleterapi, slog det klik for Line. Han kunne hverken spise eller drikke, og da familien ikke længere samledes om bordet til aftensmaden, så Line ingen grund til at spise alene. I stedet gemte hun sig på sit værelse, hvor hun ikke var i vejen.

Omringet af sygdom og med uopnåelige forventninger til sig selv oplevede hun en følelse af utilstrækkelighed. I et forsøg på at genvinde kontrollen holdt hun op med at spise.

"Her var noget, jeg havde styr på. Noget jeg havde kontrol over. Min lillebror var syg, og min bedstefar lå på hospice. Jeg kunne heller ikke styre mit fodbold længere. Jeg følte mig magtesløs. Jeg havde brug for et holdepunkt, og det blev maden."

Et år senere blev hendes bror erklæret rask. Lines egen sygdom så til gengæld ud til først lige at være begyndt.

Gemte mad i sokkerne
Line begyndte at gemme sin mad i sokkerne og i ærmerne, så hendes forældre ikke skulle fatte mistanke. Hun lod det blive i munden og spyttede det ud, når hun gik fra bordet, eller lod det glide ned i sin taske, når ingen bemærkede det. Chokoladebarerne skyllede hun ud i toilettet.

"Jeg elsker mad, og det gjorde jeg også dengang. Jeg havde bare en tanke om, at mad ikke var godt for mig, selvom jeg godt vidste, at det var løgn," forklarer hun.

Samtidig var hun i konstant bevægelse. Hun bildte sine forældre ind, at hun skulle besøge en veninde, men brugte i stedet sine aftener på at jogge Aalborg rundt. Om morgenen stod hun tidligt op, så hun kunne lave mave- og armbøjninger, inden hendes forældre vågnede.

"Jeg ville gøre alt for at tabe mig. Det var det, anoreksien ville have mig til," fortæller Line om sin morgenrutine.

Hun fortsatte også med at spille fodbold. Lige indtil den dag hendes træner trak hende til side og bad hende om ikke at komme igen, før hun havde taget på. Hun skulle tænke på sig selv, sagde han. Det blev det sidste søm i kisten.

"Der vidste jeg egentlig godt, at det var slut. For jeg kunne ikke bare begynde at spise igen. Det er ligesom at sige til en ryger, at hun bare skal stoppe med at ryge. Det var så indgroet i mig."
Sommerferie på Psykiatrien
Da Lines vægt nåede 36 kilo, blev hun indlagt på Psykiatrien i to måneder. Her tilbragte hun en hel sommerferie, mens familien var ude at rejse. Udenfor skinnede solen, men indenfor sygehusets kolde vægge var der hverken is eller danske jordbær. I stedet bestod menuen af husarsteg med fedtkanter.

"Jeg hadede det, men jeg skulle spise mig ud derfra. Jeg kæmpede for min frihed," fortæller hun.

Med falske løfter om hjemmebesøg og med forbud mod at se fjernsyn beskriver hun det som sit livs værste sommer. Hun måtte knap nok forlade sit værelse.
Et normalt liv
Alligevel skulle indlæggelsen vise sig at være et skridt i den rigtige retning. Opholdet havde været så grusomt, at hun så småt begyndte at spise igen af frygt for at skulle indlægges på ny.

Det blev startskuddet til hendes vej tilbage. Fuld af dårlig samvittighed overfor folkene omkring hende og med et ønske om et normalt liv besluttede hun sig for at tage kampen op.

"Jeg var træt af den situation, jeg stod i. Jeg ville møde en sød fyr og gøre alle de ting, andre piger i den alder gør."

Hun blev optaget på sit drømmestudie, fik nye veninder og blev mere social. Hun begyndte endda også at gå i byen og drikke alkohol.

Mentor for anorektikere
I dag er anoreksien et overstået kapitel for Line. Hun er stadig meget bevidst om sin kost. Du kan spørge hende om alt, og hun kan fortælle dig kalorierne i det. De tanker slipper hun aldrig, men hun har besluttet sig for at bruge dem konstruktivt.

Til hverdag arbejder hun som sagsbehandler i ungegruppen. Her møder hun jævnligt unge piger med anoreksi, hvor hun er blevet et form for mentor. Hun har en viden, som fagfolk ikke besidder.

"Mange kan ikke forstå, hvad der foregår i en anorektikers hoved, men det kan jeg. Jeg har selv været der."

Da spiseforstyrelsen var på sit højeste, kunne hun gå en hel dag på kun et æble. I går aftes fik hun mexicanske pandekager - og et glas Pepsi Max med limesmag.

[6.495 anslag]

# data[].attributes.attachment_link.title
Line ville gøre alt for at tabe sig - Malthe Hjort - Medium

# data[].attributes.attachment_link.description
Af Malthe Hjort I dag stråler livsglæden ud af hende, men sådan har det ikke altid været. Bag de røde kinder og det store smil gemmer sig en barsk fortælling om en kræftramt familie og en ung pige, der altid stræbte efter det perfekte. Hun skænker sig et glas Pepsi Max med limesmag.

# data[].attributes.headline
Far efter søns død: ”Da vi mistede vores søn var det som om vi mistede vores fremtid”

# data[].attributes.subject
Far efter søns død: ”Da vi mistede vores søn var det som om vi mistede vores fremtid”

# data[].attributes.headline
Thomas drak over 17 flasker rødvin på en dag: Sønnen blev afgørende

# data[].attributes.subject
Thomas drak over 17 flasker rødvin på en dag: Sønnen blev afgørende

# data[].attributes.body
KODE: dmjx2018

# data[].attributes.headline
Kampen mod stoffer, depression og manier var ved at tage livet af Daniel

# data[].attributes.subject
Kampen mod stoffer, depression og manier var ved at tage livet af Daniel

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Til maj bliver 23-årige Daniel forhåbentlig færdig med 9. klasse på VUC. Han havde aldrig troet, at han skulle komme dertil, efter at han allerede som 12-årig begyndte at ryge hash. Flere depressioner, indlæggelser og ophold på bosteder forårsagede, at han gav op på livet og ønskede at dø. Men pludselig fandt han mening og fred midt i kaosset. Af: Kathrine Braüner Bjerregaard, 20/4-18.

Der er ingen mennesker at skue i den store butiksfacade i et galleri ved Nordhavnen i Århus. Abstrakte billeder står i vinduerne i snorlige rækker. Går man gennem atelieret og ud i baglokalet dækker tykke klatter af maling, de spor af gulv, der er tilbage. Poser, pensler, billeder, tomme flasker og graffiti fylder rummet op. Døren til træverandaen står åben, og en bredskuldret fyr står i solen og er i gang med at lave former, han skal bruge til billedkunst. Fred i kaos, hedder det billede, han lige har lavet. Med en smøg i hånden og tatoveringer på armene tilbyder han en kop kaffe. De sprukne læber og slidte udtryk vidner om et liv på kanten. Men han smiler.

Skilsmisse og manglende faderfigur endte i misbrug
Daniel var en glad dreng. Han voksede op med sin mor og far i Silkeborg, og tænker tilbage på en god barndom. Men pludselig gik forældrene igennem en dramatisk skilsmisse, da Daniel var 8 år, og forældrene stoppede med at tale sammen. Senere modtog Daniel et brev fra sin far, der gjorde, at de stoppede kontakten helt.

"Da jeg var omkring 12, begyndte jeg at søge de lidt hårde, ældre drenge. Dem der lavede ballede i skolen og sådan. Ja, uden jeg vidste det, så søgte jeg nok en faderfigur. Jeg havde en stor mangel på kærlighed," fortæller Daniel.

Det endte ud i, at Daniel som 12-årig havde et misbrug af hash og alkohol. Som 16-årig blev det hårdere stoffer som LSD og amfetamin, han eksperimenterede med, og hans krop var allerede mærket af det. I afmagt måtte moren sende Daniel på et opholdssted på Sjælland.

Manipulation, kræft og urealistiske drømme
"Jeg hadede livet rimelig meget, og jeg var ligeglad med mig selv. Jeg havde bare en facade på. Min psykiater sagde, at jeg var ligesom en døv mand, man ikke kunne se var døv," fortæller Daniel.

Opholdet hjalp ham ud af sit misbrug, og han blev hurtigt sat til at arbejde for bostedet. I en stor Audi A8 kørte han sammen med forstanderen rundt og holdt foredrag, og Daniel fortalte, hvordan han fik det meget bedre på grund af stedets programmer.

"Det ærgerlige var bare, at det var fyldt med løgn og falskhed. De unge fik ikke den hjælp, de skulle have," siger Daniel, som følte sig manipuleret med.

Det kørte sådan i noget tid, indtil Daniel ikke kunne mere. Misbruget var nu blevet erstattet med utopiske rigmandsdrømme, og virkeligheden slog ham ud med en depression. Han flyttede i egen lejlighed i Valby, startede på hash, blev smidt ud af lejligheden og begyndte på hårde stoffer igen.

Daniel endte på psykiatrisk afdeling med en maniodepressiv diagnose. Efter udskrivelsen flyttede han hjem til sin mor i Silkeborg, som i mellemtiden var blevet syg af brystkræft og i gang med kemoterapi.

"Jeg har haft stor lyst til at dø og få fred. Jeg havde en lang periode, hvor jeg planlagde mit selvmord, men jeg kunne aldrig gøre det, når det kom til stykket," fortæller Daniel.

En stemme i mørket
Drømmene var blevet slukket i den unge fyr, og der var ikke meget håb tilbage. En dag kom han tilfældigt forbi en gudstjeneste i en kirke, og det satte nogle tanker i gang hos ham. En længsel efter mere mening spirede frem og håb om noget større at tro på. Hjemme i hans smadrede lejlighed, begyndte Daniel i sin afmagt at bede til Gud og læse i bibelen.

"Jeg længtes efter noget mening og nogle, der kunne hjælpe mig. Jeg fik følelsen af fred og kærlighed, og jeg følte, at den Gud, jeg aldrig rigtig havde troet på, begyndte at skabe håb i mig. Der var noget bedre til mig," fortæller han.

Denne nye åndelige opdagelse hjalp ham med at få troen på sig selv tilbage. Efter en ubehagelig oplevelse, hvor han faldt i en sø, mens han var påvirket, besluttede Daniel at stoppe med at ryge hash. Han begyndte at bruge sin tid på at gå lange ture ved søerne i Silkeborg i stedet:

"Jeg var helt alene i Silkeborg, men Gud fyldte den der ensomhed med kærlighed og fred, og så begyndte jeg at rydde op i alting, jeg kunne. Det er lidt svært at forklare. Jeg havde aldrig tænkt, at jeg skulle stå her i dag. Jeg vidste ikke, at man kunne møde Gud så virkeligt, eller at han rent faktisk, var der," fortæller Daniel.

Daniel fik hver uge besøg af en psykiater i sit hjem, og i starten af sommeren 2017, kunne hun forundret og uforstående se for hver gang, hvordan lejligheden blev ryddet op, malet og blev pænere, samtidig med at Daniel blev mere og mere klar i hovedet.

Fornyede drømme og kampgejst
"Sidste år ville min mor ikke låne mig 200 kroner, fordi jeg var misbruger, men nu lånte hun mig lige 12.000 kroner til en lejlighed," fortæller Daniel, der nu har været ude af sit misbrug i et år.

Han tager stadig medicin og har en psykolog, han er tilknyttet til, men det er slut med indlæggelser på psykiatrisk afdeling samt misbrug og afhængighed. Han er gået i gang med at tage 9. klasse, og derudover har han fået lov til at lave kunst i et attelier i Århus. At male og skrive digte hjælper ham med at bearbejde, for livet består stadig af op og nedture. Men den største kamp er blevet besejret. Livslysten er vendt tilbage.

"Der er en sorg over min historie, men jeg har også stiftet fred med den. Jeg vil ikke skamme mig over det, for det har gjort mig til den, jeg er i dag," fortælle Daniel.

I dag drømmer Daniel om kærlighed og familieliv samt at gøre kunsten til en levevej - måske igennem Forfatterskolen.

.

Anslag: 6133.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kampen mod stoffer, depression og manier var ved at tage livet af Daniel

# data[].attributes.attachment_link.description
Til maj bliver 23-årige Daniel forhåbentlig færdig med 9. klasse på VUC. Han havde aldrig troet, at han skulle komme dertil, efter at han allerede som 12-årig begyndte at ryge hash. Flere depressioner, indlæggelser og ophold på bosteder forårsagede, at han gav op på livet og ønskede at dø.

# data[].attributes.headline
Annette blev ramt af sklerose: "I dag er jeg en lykkelig kvinde"

# data[].attributes.subject
Annette blev ramt af sklerose: "I dag er jeg en lykkelig kvinde"

# data[].attributes.headline
Mor til tidligere bandemedlem: ”Det værste, du kan gøre, er at slå hånden af dem”

# data[].attributes.subject
Mor til tidligere bandemedlem: ”Det værste, du kan gøre, er at slå hånden af dem”

# data[].attributes.headline
”Du kan ringe til mig, den dag du er færdig med alkohol”

# data[].attributes.subject
”Du kan ringe til mig, den dag du er færdig med alkohol”

# data[].attributes.headline
Udstødte Camilla har mistet hele sit netværk: "Jeg presser mig selv til ikke at købe kaffe på McDonald’s

# data[].attributes.subject
Udstødte Camilla har mistet hele sit netværk: "Jeg presser mig selv til ikke at købe kaffe på McDonald’s