# data[].attributes.body
Ací em pariren i ací estic...

# data[].attributes.attachment_link.title
Biografia Vicent Andrés Estellés | Associació d'Escriptors en Llengua Catalana

# data[].attributes.attachment_link.description
Vicent Andrés Estellés va néixer el 4 de setembre de 1924, a Burjassot, a la comarca de l'Horta de València. El seu pare era el forner del poble. Tenia una germana, Carme, que, com els seus pares, sovint és citada als versos del poeta.

# data[].attributes.body
Nosaltres, ben mirat, no som més que paraules...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Miquel Martí i Pol (Roda de Ter, 1929- 2003) és un dels poetes més emblemàtics del segle XX. El seu compromís amb la cultura l'ha fet poeta nacional i l'ha destacat com a català universal.

on
som.

Fundació Miquel Martí i Pol

© Tots els drets reservats

fundació miquel martí i pol

fundació miquel martí i pol

# data[].attributes.attachment_link.description
Miquel Martí i Pol (Roda de Ter, 1929- 2003) és un dels poetes més emblemàtics del segle XX. El seu compromís amb la cultura l'ha fet poeta nacional i l'ha destacat com a català universal.

# data[].attributes.body
La vida, perquè sigui vida, s’ha de viure a poc a poc.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Fundació Mercè Rodoreda - Institut d'Estudis Catalans

# data[].attributes.attachment_link.title
Fundació Mercè Rodoreda - Institut d'Estudis Catalans

# data[].attributes.attachment_link.description
Fundació Mercè Rodoreda. Institut d'Estudis Catalans

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Performance-concierto de música y danza, basado en la Cantata profana 212 de J. S. Bach (BauernKantate BWV. 212). Interpretado por el ensemble barroco Divina Mysteria (la obra original completa) más los reprise flamencos de Mariola Membrives y los paisajes sonoros de música electrónica. El trabajo videográfico envuelve músicos, bailaor y cantantes y

# data[].attributes.attachment_link.description
Performance-concierto de música y danza, basado en la Cantata profana 212 de J. S. Bach (BauernKantate BWV. 212 ). Interpretado por el ensemble barroco Divina Mysteria (la obra original completa) más los reprise flamencos de Mariola Membrives y los paisajes sonoros de música electrónica.

# data[].attributes.body
Hi havia una volta un rei viudo que tenia un sol filll...

# data[].attributes.body
Dir "Bon dia" ja és fer literatura.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Joan Fuster és l'intel·lectual més important que ha donat el nostre país en moltes decades. Nascut a Sueca, on va viure sempre i des d'on es van difondre la seua obra i el seu pensament, l'escriptor va sorgir d'un ambient rural i modest, com a fill d'un tallista d'imatges religioses, que a més era mestre de dibuix i cap comarcal del carlisme.

En el seu poble, Fuster es va formar primer al parvulari de l'Asil de l'Encarnació, després al Centre Escolar i, fins al 1942, féu el batxillerat al Col·legi Politècnic, on son pare exercia la docència. Fuster aviat manifestà interés pels llibres i la lectura, la història local, la llengua i la cultura dels valencians, aficions que, a pesar de viure en temps no gens propicis, pogué desenvolupar amb la inestimable ajuda inicial del seu condeixeble Fermí Cortés, l'amistat amb el qual va durar sempre, i de José Albi.

L'estada a València (1942-1947), per a cursar els estudis de Dret, el posaria en contacte amb un ambient favorable per a les seues inquietuds culturals, com ara algunes tertúlies, el cinema, els concerts o les llibreries, sobretot de vell. Als vint-i-cinc anys, acabada la carrera, la biblioteca particular de Fuster ja reunia més de mil volums; havia publicat articles i poemes a l'Almanaque de Las Provincias i la revista suecana Víspera, entre d'altres; codirigia amb Albi la revista Verbo, cuadernos literarios, on també s'encarregava de fer traduccions, dibuixos, crítica literària, etc., i havia establert lligams que serien determinants amb figures del món literari valencià, com ara Carles Salvador -de Lo Rat Penat-, i Xavier Casp i Miquel Adlert -caps de l'Editorial Torre.

En finalitzar la carrera, començà a treballar a València en una empresa exportadora de cítrics i obrí un bufet a Sueca, però sense la necessària vocació per a dedicar-s'hi de ple. Eren temps en què només vivia per a la literatura, especialment la creació poètica i els articles sobre política, qüestions nacionals o crítica literària. Quant a la poesia, publicà el seu primer recull, Sobre Narcís, l'any 1948, a l'editorial Torre. Hi seguiren 3 poemes (1949), Ales o mans (1949), Va morir tan bella (1951), Terra en la boca (1953) i Escrit per al silenci (1954). Amb escrits periodístics, col·laborà en les publicacions periòdiques La Nostra Revista i Pont Blau, que alguns intel·lectuals catalans feien a l'exili mexicà. A més, els diaris de València Levante, el 1954, i Jornada, el 1957, l'inclogueren entre els articulistes habituals, bàsicament sobre qüestions culturals. Com que els seus ingressos econòmics eren minsos, els intentava complementar amb les dotacions de concursos literaris i amb encàrrecs, com els que començà a rebre de les editorials Barcino, Moll o Selecta.

Si la vida cultural suecana mai no li va ser aliena, molt menys ho fou als anys de joventut, quan, sempre actiu, formà part de l'organització dels Jocs Florals que se celebraren els anys 1944 i 1952; colaborà en el Boletín-circular de la Asociación de Jóvenes de Acción Católica, que coordinava Fermí Cortés; i, amb motiu de les festes de la Coronació de la Mare de Déu de Sales el 1952, traduí del francés l'obra teatral de Paul Claudel La Bona Nova a Maria, per a ser dirigida per Francesc de P. Burguera i representada per una seua colla de companys.

Abandonada definitivament la poesia, recollida molt després en Set llibres de versos (1987), començà una nova etapa creativa, en la qual va alternar els estudis sobre història cultural i lingüística del país i els assaigs de contingut humanístic. Entre els primers, trobem articles a la Revista Valenciana de Filología, sobre autors clàssics valencians de l'Edat Mitjana, i les monografies La poesia catalana fins a la Renaixença (1954), Pàgines escollides de sant Vicent Ferrer (1955), La poesia catalana (1956) i El món literari de sor Isabel de Villena (1957). També va editar una Antologia de la poesia valenciana (1956) i una altra d'Ausiàs March (1959), així com un Recull de contes valencians (1958) i una selecció per a la lectura: Un món per a infants (1959).

El gènere assagístic fou l'eix central i potser més durador de la seua extensa producció bibliogràfica, on es manifesta un Fuster lúcid, crític, irònic, escèptic i sempre brillant, en la línia dels més destacats pensadors europeus. D'aquesta primera etapa són El descrèdit de la realitat (1956); Les originalitats (1956); Figures de temps (1957; Premi Josep Yxart) i Judicis finals (1960).

Amb el prestigi en ascens, gràcies a la ja extensa bibliografia, els premis literaris, les conferències, les col·laboracions periodístiques, l'assistència a tertúlies, etc., l'any 1962 suposà per a Fuster una data decisiva, amb l'aparició de Nosaltres els valencians, El País Valenciano, Poetes, moriscos i capellans i Qüestió de noms. El primer és el seu llibre més reeditat. El segon, fou l'excusa per a una forta campanya contrària als diaris de València -on la seua col·laboració quedà des de llavors exclosa. Tot plegat, li concità fermes adhesions i també enemistats de llarga durada i fins i tot dos atemptats (1978 i 1981).

A partir d'aquell moment, intensificà les col·laboracions a diaris barcelonins -El Correo Catalán, Tele/exprés, i La Vanguardia- i madrilenys -Informaciones-, i a revistes, com ara Serra d'Or. També en els anys seixanta, va traduir cinc llibres d'Albert Camus, un de Johan Falkberget i un altre d'Ignazio Silone, alguns d'ells amb l'ajuda de Josep Palàcios.

Igualment en aquella dècada de 1960 i inicis de la següent, apareixeran altres títols fonamentals, com els estudis d'història cultural El bandolerisme català: la llegenda (1963), Heretgies, revoltes i sermons (1968) i Literatura catalana contemporània (1972); i els assaigs Diccionari per a ociosos (1964), Causar-se d'esperar (1965), L'home, mesura de totes les coses (1967), Consells, proverbis i insolències (1968), Examen de consciència (1968), Babels i babilònies (1972) i Contra Unamuno y los demás (1975). Sense oblidar els quatre primers toms de les Obres completes (1968, 1969, 1971 i 1975).

Igualment importants foren els estudis La Decadència al País Valencià (1976), Llibres i problemes del Renaixement (1989) i, en l'àmbit de l'assaig de pensament i reflexió, Sagitari (1984).

Des del punt de vista de la intervenció pública, amb la nova perspectiva creada per la desaparició de Francisco Franco (1975), l'escriptor pugué fer més explícit el seu compromís amb la reinstauració de la democràcia i la recuperació dels drets nacionals del poble valencià: participava amb propostes, aportava idees, acudia allà on el reclamaven, rebia a la seua casa del carrer de Sant Josep visites de tota condició sociopolítica i cultural, publicava títols com Un país sense política (1976), El blau de la senyera (1977), Destinat (sobretot) a valencians (1979), Ara o mai (1981), País Valencià, per què? (1982), Pamflets polítics (1985) o Punts de meditació (Dubtes de la "Transición") (1985). Però les circumstàncies de la Transició provocaren aviat en ell una posició de rebuig, perquè considerava que els canvis eren incomplets. Finalment, decidí retirar-se de la vida pública, amb la intenció de dedicar-se en exclusiva a l'activitat acadèmica, deixant enrere les col·laboracions en la premsa, en aquella època, sobretot als setmanaris Por Favor, Jano, Qué y Dónde, El Món o El Temps o a Serra d'Or.

La relació de Fuster amb el món acadèmic va ser especialment intensa en els darrers anys de la seua vida. Fou professor i catedràtic de la Universitat de València i doctor honoris causa per la Universitat Autònoma de Barcelona i per la Universitat de Barcelona.

Fou membre de l'Institut d'Estudis Catalans, del Consell Valencià de Cultura i de la Institució Valenciana d'Estudis i Investigacions i dirigí l'Institut de Filologia Valenciana.

Entre els nombrosos premis guanyats per Fuster, cal destacar els dels Jocs Florals de la Llengua Catalana celebrats a l'exili (1950), el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes (1975) i el Premi de les Lletres del País Valencià. El 1972, es creà es el premi d'assaig que porta el seu nom. El 1983 rebé la Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya; un any després, l'Ajuntament suecà el nomenà Fill Predilecte.

Quant va morir 1992, Fuster deixà al poble de Sueca, la seua biblioteca d'uns vint-i-cinc mil títols, l'hemeroteca, l'arxiu personal i l'arxiu del seu pare, a més d'un extens arxiu fotogràfic i d'una col·lecció d'art amb gairebé dues-centes peces.
J. Antoni Carrasquer Artal i Francesc Pérez Moragón

# data[].attributes.attachment_link.title
Biografia Joan Fuster i Ortells - Espai Joan Fuster

# data[].attributes.attachment_link.description
Joan Fuster és l'intel·lectual més important que ha donat el nostre país en moltes decades. Nascut a Sueca, on va viure sempre i des d'on es van difondre la seua obra i el seu pensament, l'escriptor va sorgir d'un ambient rural i modest, com a fill d'un tallista d'imatges religioses, que a més era mestre de dibuix i cap comarcal del carlisme.

# data[].attributes.body
He dedicat les hores més intenses a l'infantil i clar ensenyament...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Carles Salvador i Gimeno va nàixer a València el 20 de gener de 1893. En aquesta ciutat estudià la carrera de mestre i de ben jove entrà en contacte amb els moviments valencianistes i començà a escriure els primers versos. El 1911 acaba els estudis de magisteri i, després de dos anys de mestre a Aielo de Malferit, el 1915 fa oposicions i obté en propietat la plaça de Benassal.

El contacte amb l'escola i amb la realitat del poble tindrà una influència decisiva en la vida de Carles Salvador, en la seua evolució intel·lectual i en la seua poesia. El 22 d'agost de 1918, es casa amb Sofia Monferrer i Beltran, filla de Benassal, i d'aquest matrimoni naixeran dos fills, Carles i Sofia. A Benassal viu des del 1916 fins el 1934, durant uns anys d'una gran activitat intel·lectual: participa activament en el moviment de renovació pedagògica que defensava la valencianització de l'escola, col·labora en diverses publicacions periòdiques i continua escrivint.

L'any 1931, es proclama la II República i comença un breu període de progrés i d'esperança. El juliol de 1932, participa, amb Enric Soler i Godes, un altre enyorat mestre valencià, en I'Escola d'Estiu de Barcelona i el 21 de desembre del mateix any se signen les Normes de Castelló, un acord dels intel·lectuals valencians sobre les normes ortogràfiques del valencià, que significava la fi de l'anarquia ortogràfica i el reconeixement de la unitat lingüística amb el català. L'estiu del 1933, organitza, amb altres mestres, la I Colònia Escolar Valencianista, a Sant Pau d'Albocàsser i el 1934 és destinat a Benimaclet (l'Horta). Dos anys més tard esclata la sublevació militar i comença la guerra civil. Malgrat la duresa de la guerra, continua la seva activitat gramatical i docent.

La fi de la guerra suposà la instauració de la dictadura franquista, un règim que perseguí durament l'ús públic del valencià i reprimí implacablement els ideals que havia defensat Carles Salvador. Tanmateix, el 1951 fundà, dins Lo Rat Penat, els cursos de llengua i literatura valenciana, que desenvoluparen una tasca eficaç en uns moments difícils, i publicà per als alumnes d'aquests cursets la Gramàtica valenciana (1951). Va morir a Benimaclet, el 7 de juliol de 1955, als 62 anys. El 1975 es va fundar el Centre Carles Salvador per a l'ensenyament del valencià i el Secretariat de l'Ensenyament de l'Idioma va crear, en memòria seva, els Cursos Carles Salvador.

Durant tota la seua existència Carles Salvador dugué a terme una intensa activitat intel·lectual i cívica al servei de la normalització lingüística i cultural del País Valencia. Globalment, l'aportació de Carles Salvador es pot agrupar al voltant de quatre eixos essencials: l'ensenyament, la creació literària, la difusió de la normativa gramatical i ortogràfica i el compromís cívic i patriòtic.

Com a ensenyant, participà activament en el moviment de renovació pedagògica que defensava l'ensenyament del valencià, en valencià i amb continguts valencians. Fou el promotor de la creació de l'Associació Protectora de I'Ensenyança Valenciana i, el 1933, participà en l'Escola d'Estiu de Barcelona i en l'organització de la Colònia Escolar de Sant Pau.

Pel que fa al treball de creació literària ―encara que conreà tots els gèneres― destacà, sobretot, com a poeta.

Compromès amb la renovació de la poesia valenciana, que durant els anys vint i trenta estava dominada pel modernisme i per un jocfloralisme casolà i decadent, Carles Salvador incorpora l'estètica avantguardista a la seua poesia i, al mateix temps, introdueix nombrosos elements de caràcter popular i fa de la poesia una eina de creació personal. En aquesta línia publica, després de Plàstic (1923) i de la interrupció de la Dictadura de Primo de Rivera, Vermell en to major (1929), Rosa dels vents (1930) i El bes als llavis (1934). El 1929 obté la Flor Natural en els Florals de València. Després de la guerra publicà diversos poemaris en una línia més intimista i d'un to més religiós.

L'obra lingüística de Carles Salvador s'orienta en dues direccions complementàries: la difusió de la normativa gramatical i la investigació lexicogràfica. Va col·laborar en el recull de materials del Diccionari català-valencià-balear i fou un dels signants de les Normes de Castelló (1932). Durant la dècada dels anys trenta, publicà una sèrie de treballs de divulgació gramatical, que recollí posteriorment en la Gramàtica valenciana (1951). Després de la guerra, organitzà els cursos de llengua i literatura de Lo Rat Penat i publicà el Petit vocabulari de Benassal (1944).

Col·laborà en diverses publicacions periòdiques, tant del País Valencià com de Catalunya, i assumí, de ben jove, un compromís públic amb el nacionalisme. Participà activament en el II Congrés Internacional d'Intel·lectuals Antifeixistes (1937), celebrat en plena guerra, en el qual va llegir la declaració de la delegació valenciana, una ferma defensa de les llibertats i la democràcia.

# data[].attributes.attachment_link.description
Carles Salvador i Gimeno va nàixer a València el 20 de gener de 1893. En aquesta ciutat estudià la carrera de mestre i de ben jove entrà en contacte amb els moviments valencianistes i començà a escriure els primers versos.

# data[].attributes.body
Sóc Carlos, te deixe un dels llibres que més m'agraden