# data[].attributes.headline
Leonora Carrington:  "Autoretrat"/ "A l'alberg del cavall de l'Alba "

# data[].attributes.subject
Leonora Carrington:  "Autoretrat"/ "A l'alberg del cavall de l'Alba "

# data[].attributes.body
ISABEL IONITA

----------------------------------------------------------------------------------------------------------Leonora Carrington, mexicana, nascuda a Anglaterra, 1917-2011

Aquest quadre de Oli sobre tela 1937–1938  ens presenta a Leonora la qual en aquest autoretrat, l'artista llueix pantalons de muntar blancs, botes victorianes, jaqueta verda i una cabellera desordenada. Presonera en una habitació misteriosa, Carrington, asseguda en una butaca blava, té com a única companya a una hiena amb tres mamelles flàccides. El gran cavall blanc de joguina i la seva ombra semblen estar pintats a la paret. Un altre cavall de menor grandària apareix en el paisatge, vist a través d'una finestra engalanada amb cortines grogues. Aquest estrany elenc va poder haver sortit directament d'un dels estrambòtics contes que Carrington escrivia en aquell temps.

S'han fet moltes interpretacions del quadre. S'ha dit que Leonora sempre va sentir admiració pels cavalls i  en més d'una ocasió va comentar que de petita sempre va voler ser un cavall. Els seus cavalls blancs apareixen en desenes dels seus quadres. Per això, s'ha dit que en aquest quadre es representa el despertar, l'alba vital i sexual de Leonora. D'una banda hi ha el passat, representat en aquest cavall immòbil, ancorat a la paret. D'altra, el futur, la vida i la llibertat serien el cavall que galopa lliure a la llunyania. El present és aquesta habitació, aquesta cadira, aquest moment. Pel que fa a la hiena femella, se sap que aquest animal posseeix un clítoris hipertrofiat que s'arriba a confondre amb un penis. Leonora ens estaria plantejant aquí una al·legoria de la sexualitat.

# data[].attributes.headline
Dora Maar, The years lie in wait for you (1936)

# data[].attributes.subject
Dora Maar, The years lie in wait for you (1936)

# data[].attributes.body
Rebeca Cortés
Dora Maar va ser una fotògrafa, pintora i poeta, una de les artistes més interessants del grup surrealista. Picasso va aparèixer a la seva vida i van tenir sis anys de relació molt intensos i devastadors per la vida de Dora ja que aquest la tractava malament i no la deixava brillar amb tanta força. Va ser una dona que realment va destacar molt a l'àmbit de la fotografia surrealista.
A l'obra "The years lie in wait for you" es veu el rostre d'una bella dona jove darrere d'una teranyina. La model de la fotografia de Maar és Nusch Éluard, una ballarina alemanya. L’associació entre la dona i l’aranya es remunta a la mitologia grega, on es troba plasmada a la figura d’Arachne, una teixidora que va fer que Atenea fos gelosa per convertir-la en una aranya. En la història d'aquesta cultura, la figura de la “dona aranya” s’ha identificat amb la femme fatale: l’arquetip de la dona que condueix a la caiguda de l’home atret per ella. En aquest context, Arachne es presenta com un traçador pacient que fa girar una xarxa d’esquemes per atrapar i devorar el mascle temerari. Dora Maar va juntar el retrat fotografiat per Man Ray amb una imatge manipulada d'una teranyina per crear l'efecte dels contorns transparents a la cara de la dona a la impressió final. El fotomuntatge resultant fusiona  la figura de la dona amb l’aranya i la seva tela.

# data[].attributes.body
"El color me posee, no tengo necesidad de perseguirlo, sé que me posee para siempre… el color y yo somos una sola cosa. Yo soy pintor."

-PAUL KLEE. Alemanya, 1879–1940.

Abstracció, Der Blue Raiter i Expressionisme.

Suís que utilitza l’abstracció per trobar els mons darrera la realitat. Va viatjar sense descans on va descobrir colors i formes, i a Munic, coneix a Kandinsky, i s’uneix (tot amb un esperit lliure) a Blaue Reiter, grup expressionista. L'eina de Klee era el color i va arribar a manipular-lo amb una gran precisió i passió. Els seus temes eren: el color, ritme, naturalesa, construcció i moviment, molt important. Els seus quadres són grans significats de poesia, música i somnis.

En la seva obra sobre oli “Creixement”, fa un gran incapeu al moviment, però no al gran i frenètic del futuristes, sinó a un orgànic, universal, perfecte, un moviment lent però implacable, com és el de la natura. S’inspira molt en les plantes i en el seu gran creixement des que són petites llavors, mentre al seu interior hi han grans arbres esperant.

Aquí, les repeticions i les pautes rítmiques són les que marquen el ritme de la creació considerant-les música visual, i aquest més les formes ordenades ho són tot, i finalment en conjunt, adquireixen un significat. Aquestes formes creixen orgànicament, donant la sensació de tridimensionalitat, gràcies a l'abstracció.

Klee a la seva manera també havia experimentat un creixement. Va viure l'expressionisme i el simbolisme, i s'havia trobat a si mateix en aquest revolucionari viatge a Tunísia on va gaudir del color. Aquí, podem observar com forma un estil informal i infantil, però agradable i sofisticat gràcies a totes les influències d’aquesta etapa com a pintor.

Alba Vargas.

# data[].attributes.body
SOU
va ser una influent fotoperiodista documental, molt coneguda per la seva obra Gran Depressió per a l'oficina d'Administració de Seguretat Agrària del govern estatunidenc. Les fotografies humanistes de Lange sobre les terribles conseqüències de la Gran Depressió la van convertir en una de les periodistes més destacades del fotoperiodisme mundial.

L'escena ens mostra a una mare acompanyada dels seus tres fills: el més petit sembla descansar a la falda, mentre els altres dos, un a cada espatlla, es recolzen de manera que no se'ls veu la cara. Els seus vestimentes delaten la seva pobresa.
A nivell morfològic, estem davant d'una fotografia en blanc i negre, el que confereix un toc dramàtic a l'escena. El blanc i negre ens presenta, sobretot, els sentiments de la mare i els seus fills, i deixa en segon pla el fet que aquesta estigui emigrant a la recerca d'un futur millor. L'escena ens transmet la preocupació i desassossec de la mare, així com la incertesa al no saber què passarà amb el seu futur.

# data[].attributes.body
(Kiara Arenas)

Marcel Duchamp va ser un pintor i escultor francés. Especialment conegut per la seva activitat artística, la seva obra va crear una gran influencia en l’evolució del dadaisme. Duchamp, que no pertany a cap corrent artística precisa, té un estil únic.

Va ser impressionista als 16, fauvista als 19 i cubista als 24. Finalment va acabar trobant al dadaisme.

Al 1914, Duchamp crea els ready mades, que són objectes quotidians separats del seu entorn habitual i presentats per l’artista com les obres d’art. També va crear altres formes d’art com institucions, museus portàtils, performances.

A partir de principis de 1917 es va fundar la Societat d'Artistes Independents, imitació de l'Salon des Indépendants, amb l’intenció d'organitzar exposicions sense premi ni jurat. Duchamp no va presentar cap obra amb el seu nom, però si ho va fer amb el pseudònim R.MUTT. L'obra en qüestió era un urinari que Duchamp havia comprat amb Arensberg i Stella. El va tombar i va pintar el nom R. MUTT en ell. R. Mutt al·ludia d'una banda a l'Mott i a la tira còmica Mutt and Jeff i per una altra la R. que feia referència a Richard, «moneder» en parla francesa.

# data[].attributes.body
"Un perro andaluz" és una pel·lícula d'en Luis Buñuel que va escriure conjuntament amb en Salvador Dalí, amb l'única premissa que cap de les seves imatges pogués donar lloc a una explicació o anàlisi racional. Es va convertir en la icona del surrealisme, barrejant una sèrie de somnis horribles i horripilants del cineasta i del pintor. Són mítiques escenes com la d'un ull tallant-se i la de formigues sortint d'una mà. El resultat, va ser precisament això, un metratge totalment irracional que psicològicament podria semblar una tortura visual i que fàcilment seria considerat com un malson en qualsevol cultura. " Un perro Andaluz"  va obrir el cinema a l'infinit de la imaginació i, de passada, es va convertir en un èxit a causa dels indignats que, exasperats per no entendre el que veien, criticaven i denunciaven cada imatge sentint-se ofesos.

Raquel Sudrià

# data[].attributes.body
Ot Prieto

Dora Maar va pertànyer al corrent de fotografia surrealista, aquest encaixava perfectament amb la seva personalitat, ella es va dedicar a experimentar i explorar amb la fotografia fins dominar-la i ser capaç de manipular-la totalment com si de pintura es tractès. Li agradava sempre donar un toc misteriós a les seves obres, molt subjectives i personals, utilitzant tota mena de recuros per aconseguir-ho,  dominava perfectament la llum i li agradava jugar amb aquesta per donar diferents efectes. Per exemple, en aquest autoretrat, va fer una superposició, potser per mostrar-nos dos personalitats diferents, en el significat intervenen la il·luminació, el contrast, la opacitat...
Tot i que va ser una de les millors fotògrafes surrealistes que va haver, la seva obra va quedar eclipsada deguda a la seva relació tòxica amb Picasso, el qual la maltractava psicològicament i va ser el principal detonant perquè Dora Maar acabés perdent el cap.

# data[].attributes.body
Remedios Varo.
Sílvia Ortuño Bech.

Les principals característiques de les obres de Remedios Varo van ser:

Buscar combinar allò mític, màgic o imaginat amb el científic; el sagrat amb el profà.

Es va basar en el moviment surrealista i els estudis de metafísica.

Va rebre també influències de la física, les matemàtiques, l'enginyeria, la biologia i el psicoanàlisi.

Els seus personatges tenen generalment ulls ametllats, trets androgins i eren allargats.

Li agradava utilitzar símbols i elements ocults.

Buscava l'extrem detall.

Utilitzar una gamma cromàtica molt terrosa.

La tècnica de Remedios Varo va estar en gran influenciada pels esdeveniments de la seva vida, múltiples matrimonis, sentiments de culpa per la pèrdua de la seva germana, guerra, folklore. Reflectia la unió del que mític i el científic per donar com a resultat la transcendència i la reencarnació, plasmar l'ànima en les seves obres. Es va esforçar per representar la naturalesa, l'alquímia, el sobrenatural, i la dona com un font de sensibilitat i de poders regeneratius. Juxtaposava la realitat i el somni afegint-li un toc de feminista.

Aquesta obra és un oli sobre masonite.

# data[].attributes.headline
 Yves Tanguy - Mama, Papa is Wounded (Mama, Papa està herido), 1927

# data[].attributes.subject
 Yves Tanguy - Mama, Papa is Wounded (Mama, Papa està herido), 1927

# data[].attributes.body
Daniel Barris
Tanguy va ser un surrealista autodidacta. Va néixer a París i va viure-hi fins els 22 any sense cap contacte conscient amb l'art. A aquesta edad, va veure per casualidad una obra de Giorgio de Chrico y, d'un día per l'altre, va decidir convertir-se en pintor, sense importar-li les seves toques habilitats.

Pel que fa al seu estil, podem percebre clarament que els seus referents pictòrics són de Chrico, Dalí, una mica de Miró amb la suma de la seva pròpia imaginació. Bretón el va acollar en el cercle de surrealistes i el seu estil encaixava en l'excéntric grup. Deien que quedava totalment absorbit per l'obra en la que estigués treballant. Els seus quadres són molt personals i fàcilment reconeixibles: paisatges surrealistes d'un estil abstracte propi amb paletes de colors limitats, tan sols contrastades amb petits tocs de color. Imatges de llocs desèrtics habitats per tot tipus de formes orgànique, sortides del subconscient, sota uns cels lleument emboirats. Segurament són barreges de somnis, records de la seva estància a Àfrica o la seva terra natal (La Bretanya francesa) i la propia imaginació.

L'espai extens, la paleta pálida i la llum sobrenatural de l'obra mostren una image post-apocalíptica. Els objectes en el aire projecten ombres fosques, fent alusió a treballs anteriors del surrealista de Chirico. La forma del cactus lligada a una teranyina geomètrica, flotante aprop de l'horitzó, no sembla captiva ni completamente lliure; típico de la relación entre paraules i imatges en el surrealisme. A més, el títol complica més el significat de l'obra. Es sap que el títol sorgeix dels estudis de casos psiquiàtrics de soldats trastocats a causa de la guerra tractats per Breton, amic de Tanguy. Una tarda, follejant entre libres, van trobar aquest títol que van atribuir a la pintura, pràctica que utilitzaven sovint. Tot i axil, s'han proposat varias interpretacions, com que fa referència a la guerra mundial i expresa el estat d'ànim de major ansietat que va seguir-la. O que representa un pare (figura groga), una mare (cactus) i un nen (massa amorfa). Tot i així, el significat és un enigma reflexant la ambigüetat intencional del surrealisme.

# data[].attributes.body
Berta Mancebo
Frida va començar  demostrant en la seva pintura un sentit dramàtic i violent. Va formar part d'una tendència anomenada estridentisme.
La seva pintura es va despenvolupar a partir de diferents estils: realisme, surrealisme i simbolisme. Sabent plasmar d'aquesta manera tot el que tenia al voltant. El seu treball ha estat emblemàtic per les tradicions nacionals i indígenes de Mèxic i el moviment feminista.
Durant tota la seva vida va tenir una salut molt dèbil i per un accident de trànsit es va haver de sotmetre a diferents operacions.
Una de les seves obres clau es UNOS CUANTOS PIQUETITOS, 1935
Va fer aquesta obra a partir d'una notícia que va veure al diari on un home havia matat a la seva dona i aquest es va dir que només " le había dado unos piquetitos". Frida tenia un compromís amb la causa feminista i va decidir demostrar l'escena de l'assesinat i dos coloms portant una cinta amb les paraules de l'assassí. Com que segurament aquest, va sortir sense cap problema representa com es guarda un mocador tacat amb sang a la butxaca.
La sang té una gran importància, ja que tota l'obra n'esta plena, fins i tot el marc.
El que l'artista vol aconseguir es que l'espectador es comprometi i que no siguin còmplices d'un assassinat. Per tant la seva temàtica és de política i societat i de la dona, per aquest aspecte feminista.

Es una obra feta amb pintura a l'oli.

# data[].attributes.body
La boîte de Pandore, Bèlgica 1951
(La caixa de Pandora)

La temàtica són els somnis, característic del surrealisme. La tècnica utilitzada és pintura al oli.

El quadre mostra a dos personatges igualment enigmàtics: l'home de barret, que està d'esquena( i que és una constant personatge artístic de l'enigmàtic Magritte )i una rosa blanca, que sembla enfrontar-ho suggerentment. Els colors no són casuals, salta a la vista el contrast entre el negre i el blanc que, al seu torn, genera confusió contra un cel tan inqüestionablement vermell.

La imatge causa confusió per si mateixa, l'espectador no acaba d'entendre la relació entre l'home i la flor, ni la manera en què les seves mirades semblen entrellaçar. És la frondositat de les fulles i l'extensió blanca dels pètals contra la figura pesada que l'enfronta, gèlida. Estridència, tensió i teatralitat. És com si s'obrís la caixa de Pandora al alba.

-Jhoselyn

# data[].attributes.body
Solarised Portrait (thought to be Meret Oppenheim), Paris, France 1932

SANTI

Lee Miller era fotógrafa surrealista, amant de Man Ray (musa) i fotoperiodista de corresponsal de la revista VOGUE.

Com ja sabem en aquest moviment artístic i literari volen trencar amb les barreres de la ment conscient i tracten els somnis com a tema principal, en la fotografia el que busquen és captar i expressa l'essència i inquietuds del ésser humà. Apareixen tècniques noves com el fotomontatge, el collage, les schadografies i la tècnica de solarització.

Lee Miller va ser autora d'alguns increibles retrats amb aquesta tècnica citada anteriorment, la qual va aprendre de Man Ray. La solarització és un fenomen fotogràfic en què la imatge, sobre un material sensible a la llum, inverteix el seu to d'una manera total o parcial, aquest procés pot efectuar-se sobre un negatiu o una còpia fotogràfica.

Podem contemplar que el que vol destacar principalment l'autora és el rostre, això no ho fa amb els recursos tècnics associats a la creativitat sinó que ho fa amb l'enquadrament i la il·luminació.

Aquesta fotografia va ser un dels treballs més destacats d'ella juntament amb altres obre amb la mateix tècnica o d'altres.

# data[].attributes.body
Paula Palau
Tècnica: Fotografia i tinta xina.
Man Ray va ser un dels fundadors de l'dadaisme als Estats Units. L'any 1921 va arribar a París i es va convertir en el fotògraf oficial de l'època.
El títol fa referència a les dues obertures de l'instrument que Man Ray va dibuixar amb tinta xinesa a les esquenes del seu amant, la Kiki de Montparnasse. També fa un homenatge al mestre Jean Auguste Dominique Ingres, i sobretot al seu cèlebre "banyista".
Man Ray li dona visibilitat i sonoritat a aquest cos femení nu.

# data[].attributes.body
-Neringa D.-

Salvador Dalií (1931)
oli sobre tela. tema: oníric.

Paissatge ataemporal i solitari.
Evoca l’etern problema del pas del temps utilitzatnt una escena completament irracional. En aquest sentit cal fixar-se en el rostre del centre de la pintura, una “representació” de Dalí dormint, iconografia que ja havia utilitzat l’artista en altres quadres (‘ el gran masturbador’ ). Alguns critics asoscien la descompocicó  amb el pas del temps (que era el que més preocupava a Dalí).

No obstant els rellotges son els veritables protagonistes de l’obra, i els que millor representen l’angoixa de controlar el temps. En relació amb aquest concepte hi ha la memòria, és a dir, la capacitat que permet a l’home fer que allò passat encara visqui: els records. Això pot ser el que representen els rellotges tous, mentre que el rellotge “dur” significaria el present.

Les roques i la platja que emmarquen l’escena reprodueixen i recorden relacionar-les amb el típic paisatge mediterrani de Cadaques i Portlligat, on residia l’artista en aquells anys.

[interpretació personal] moltes de les obres ,tenen una semblança amb les obres del  artiste :GIORGIO DE CHIRICO. Temes onóirics. colors calids, dibuix molt meticulós, pinzellades planes, etc.

# data[].attributes.body
Núria Larumbe

Considerat el creador del surrealisme, André Breton neix a França i des de jove s'interessa per la literatura. És així com es comença a interessar per les teories del psicòleg Sigmund Freud, cosa que l'anima a estudiar medicina i psiquiatria.
Així, fa el manifest surrealista, i escriu obres d'aquest estil de caire més narratiu , com "Los Campos magnéticos" o "Nadja".

És un escriptor surrealista, i com a tal, la totalitat de la seva obra consisteix en llibres, no pas pintures o escultures.

# data[].attributes.body
Aina Mitjà
Max Ernest forma part del grup d’artistes europeus que van voler reflectir la difícil situació de l’Espanya de 1937, per la guerra civíl.

A través del seu llenguatge pictòric Ernest representa la Guerra Civil Espanyola com un monstre que escampa la por, la destrucció i la mort, que només poden ser conseqüència de la destrucció de valors, moral i ètica de la societat posterior a la Primera Guerra Mundial. Tot i ser un monstre, té característiques humanes com les extremitats i el cap. Max Ernest no parava d’investigar tècniques i noves formes de pintar com el frottage, el grattage o la decalcomania.

# data[].attributes.body
María Rojo
És un oli, el traç és definit, les figures són planes, estan definides per una línia de contorn. Les figures emprades són orgàniques i geomètriques, l'estudi d'aquestes va ser realitzat amb escaires i compàs.
La figura central se superposa a les altres, aquesta té colors més intensos que les altres, la mida de les mans de les tres figures és exagerada, així les destaca. El fons és totalment clar i monocromàtic.
No hi ha cap focus de llum, per tant no té ombres.
Els colors que s'utilitzen en tota l'obra són secundaris i càlids. Els colors més foscos són més intensos i brillants, tot i aquesta variació d'intensitat els colors són harmònics.
Les figures són totalment estàtiques.
Tot i l'harmonia en els colors i les formes el quadre transmet inquietud a causa de la poca expressivitat dels rostres.
El tema presentat és el treball al camp ( per això els colors càlids, grocs, ocres, granates..), està format per tres dones envoltades d'espigues, la figura del mig és l'única que mostra el dors de la mà, mentre les dues restants mostren el palmell. L'ús de figures femenines representa la suprema intel·ligència que regeix l'ordre universal, fent referència a la renovació i harmonia del que és natural pensament de la filòsofa María Zambrano.
Les mans representen l'humanisme agrari, afegit de la inspiració de l'artista en postures religioses, igual que les corones d'espigues, aquestes a més a més són símbols de la iconografia campestre ( també les utilitzen artistes de l'entorn de Maruja Mallo)

# data[].attributes.body
Asiris Gasparín
Va ser el creador de la pintura metafísica en l’art. El seu objectiu és confondre amb un enigma visual i fer-te sentir com en un somni. La seva influència parteix del món clàssic i l’art grec, l’arquitectura Renaixentista i la psicologia de Nietszche.

Crea espais onírics, edificis de grans dimensions, cels fantàstics i si hi pinta gent els hi fa unes ombres extremes.

Veiem que ell en cada obra mostra un dibuix perfecte amb totes les seves formes i llums, unes perspectives fantàstiques i ombres allargades.

Pel que fa el color. De Chirico pinta amb pintura a l’oli i això li permet fer uns cels difuminats. Comença a la part superior amb un color potent que s’apropa a l’horitzó convertint-se en el seu contrari. Pel que fa la resta de l’obra, utilitza colors plans i no gaire llamatius. Solen ser tons marronosos, terra, algún vermell. En algunes obres també utlitza colors més vius.

# data[].attributes.body
Man Ray crea un univers imaginari ple de rareses i poesia, producte de l'experimentació. Es va dedicar a la pintura, però sobre tot va elevar la fotografia a la categoria d'art. Man Ray plasma aquesta idea de treure els objectes del seu context perquè deixin de ser funcionals i atorgar-los un sentit simbòlic. A diferència de Duchamp, que tria un objecte fabricat per la indústria i l'eleva a la categoria d'obra d'art, Man Ray crea una cosa nova a partir de l'associació de dos objectes.