# data[].attributes.body
Soo on turbaala, kus turbakihi paksus on üle 30 cm ning selle ladestumine ei ole katkenud (Paal, Leibak 2013; ref: Sjörs, 1948, Masing, 1988b, Moen, 1995).

# data[].attributes.body
Eestis on turbaalasid suhteliselt palju. Soostumuselt riigi pindala kohta (u 22% Eesti maismaast on turbaala) oleme maailmas riikide arvestuses Soome (31%) järel suisa teisel kohal.
Siiski tuleb meeles pidada, et enamik Eesti  soostunud aladest on tänaseks päevaks ära kuivendatud ning sellistel aladel enam turvast juurde ei teki - need alad ei ole enam "elavad" sood. Eelpool mainitud turbaladel ladestub turvast tänapäevalu ligikaudu ¼ pindalal. Seega saame me öelda, et Eestis katavad sood praegu ca 6% ja turbaalad (kunagised sood) veel lisaks umbes 16% maismaast.

# data[].attributes.body
Turba ladestumine on väga aeglane. Üldiselt kulub ühe meetri turba tekkimiseks ligikaudu 1000 aastat!

# data[].attributes.body
Sood võivad tekkida mitmel viisil, kuid Eestis on üldjoontes soo tekkepõhjuseid kaks:

A) veekogu soostumine – järv hakkab tasapisi toitainete rohkuse tõttu kinni kasvama, sest osa kasvuperioodi jooksul kasvanud taimemassist ei jõua ära laguneda ning kuhjub aasta-aastalt järve põhja järvemudana. Aegamööda (st aastasadade jooksul) täitub järvenõgu täiesti ning järvemuda peal hakkab kasvama madalsoole iseloomulik taimestik.

B) mineraalmaa soostumine – vesisel maapinnal hakkab kasvama sootaimestik. Veerohkus on enamasti põhjustatud kehvast äravoolust (sademevesi ei saa mööda maapinda ära voolata) ja kõrgest põhjavee tasemest, mis ei lase veel maapinda imbuda ning hoiab ala niiskena ka sademetevaesel perioodil.

Ühe soo piires võivad esineda mõlemad soostumistüübid. Näiteks on soo keskmes kinnikasvanud järv, mida tunneme ära kunagise järvemuda põhjal ning selle ümber paikneb maismaalise soostumise vöönd.

# data[].attributes.body
Jaguneb madalsoo, siirdesoo ja kõrgsoo ehk raba.

Soode tüübid taimkatte järgi:
Rohusoo, põõsassoo, puissoo ja soomets ehk metsastunud soo.

Jääksoo -  soo, kus turbavarud on ammendatud või kaevandamine on lõppenud.
Alikasoo -  madalsoo, mis toitub survelisest põhjaveest.
Kõdusoo - metsatüüp, mis on kujunenud madal- või siirdesoodest pikaajalise kuivendamise tulemusel.

# data[].attributes.attachment_link.title
Meenikunno raba - Estonian bog spring 2017 (Drone Footage) [4K]

# data[].attributes.body
Soo, mille vesi pärineb peale sademete ka põhjaveest. Madalsoo pind on ümbruskonnast madalam; valdab toitainete kokkukandumine veega. Madalsoos on turbakiht üsna õhuke ning seetõttu ulatuvad taimede juured läbi turba ka mineraalse mullani, mis omakorda tähendab üsna liigirohket elustikku, täpselt vastupidi rabale. Turbasammalde osakaal madalsooturbas on suhteliselt väike, turvas koosneb suures osas roht- ja puittaimede jäänustest. Madalsoo iseloomulikuimad taimed on ubaleht, kollane võhumõõk, soovõhk ja soopihl. Puudest leidub palju pajusid.

pilt: Tuhu soo

# data[].attributes.body
Ehk üleminekusoo ehk rabasoo on soo arengu keskmine järk; üleminek madalsoost kõrgsooks; siirdesoo on ümbruskonnaga enam-vähem samal tasapinnal. Siirdesoos on rohkem taimkatet kui rabas, kuid vähem kui madalsoos. Iseloomulikuimad taimeliigid on tupp-villpea, pudeltarn, Balti sõrmkäpp ja küüvits. Puudest leidub vaevakaski, need on jändrikumad kui madalsoos.

Pilt: Järise soo ja Pelissoo vahele jääv väikene siirdesoo

# data[].attributes.body
Üksnes sademeist toituv soo, milles ladestub kasvav turbakiht. Maastik rabas on ühtlane ja vähese kõrguskõikuvusega. Mullastik on väheviljakas, niiske ja seal toimub aeglane lagunemine. See pakub elupaika mõningatele rabaloomadele ja taimeliikidele, kuigi on küllaltki väikse viljakuse ja suure niiskusega.

Rabad, mis saavad oma vee ainult sademetest, välistades põhja-, järve- ja liustikuvee, nimetatakse vihmavee tekkelisteks rabadeks. Selliste rabade pinnases on väga vähe toitaineid, mille tõttu on suurel osal taimedel seal raske elutseda, jätkusuutlik kasv toimub ainult mõnedel vähenõudlikel taimeliikidel ning see on ka üldjuhul kidur. Osad taimed toituvad ellujäämiseks putukatest, näiteks pikalehine huulhein (Drosera anglica), ümarlehine huulhein (Drosera rotundifolia) ja vahelmine huulhein (Drosera intermedia).

Raba kummub ümbruse vete tasemest kõrgemale, seetõttu voolavad ojad alati rabast välja. Järsku rabaserva nimetatakse rabarinnaks. Suurtes rabades koguneb vesi rohkeisse pisiveekogudesse (älvestesse ja laugastesse), mis koos mätaste ja rabapeenardega moodustavad rabale iseloomuliku maastiku.

Rabaturba keskmine juurdekasv on 1 mm aastas.

Pilt: Männikjärve raba