# data[].attributes.headline
SESSIÓ 1 27/03/2019 LA TERRA UN FERRERO ROCHER?

# data[].attributes.subject
SESSIÓ 1 27/03/2019 LA TERRA UN FERRERO ROCHER?

# data[].attributes.attachment_link.title
ACT 02. MINERALS I ROQUES, CLASSIFICACIÓ_v2

# data[].attributes.headline
SESSIÓ 3 10/04/2019 COM NÉIXEN LES ROQUES?

# data[].attributes.subject
SESSIÓ 3 10/04/2019 COM NÉIXEN LES ROQUES?

# data[].attributes.attachment_link.title
Minerals i roques. La litosfera. Els minerals i les roques. bioigeo1.eso

# data[].attributes.attachment_link.description
Els elements químics que formen la matèria terrestre s'anomenen elements geoquímics. Els minerals són substàncies químiques inorgàniques d'origen natural formades per un o pocs elements geoquímics en proporcions constants. Això fa ...

# data[].attributes.attachment_link.description
UD2 LES CAPES DE LA TERRA - Download as a PDF or view online for free

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
We use cookies and similar technologies on our website to improve performance and make your experience better. Your use of our website indicates your consent to the cookies described in this policy.

# data[].attributes.attachment_link.description
Activities in your digital books are also accessible without Internet connection. Download your content, complete the exercises, and upload them when you have Internet again. Having trouble uploading your activities? We will help you! help@blinklearning.com

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La Terra, el planeta que trepitgem, no és uniforme per dins com ho pot ser una bola de vidre. Si poguéssim fer un viatge al seu interior descobriríem que, a més d' augmentar la temperatura , els materials que anéssim travessant serien molt diferents : roques foses com les que surten pels volcans en forma de lava, roques molt calentes, sòlides però deformables, metall líquid o sòlid,...

Després d'anys i anys d'estudiar l'interior de la Terra a partir de totes les pistes que tenim al nostre voltant (sense veure'l, perquè no hi hem anat mai), tenim una idea de què hi ha sota el terra que trepitgem.

La Terra està formada en capes concèntriques . De dins cap a fora són:

, format principalment pels metalls ferro i níquel. Hi podem diferenciar:

El nucli intern que, malgrat estar a temperatures encara més elevades (fins a 3.000 ºC) està en estat sòlid. Per què? Perquè la pressió és també molt més gran i això fa que la temperatura de fusió del metall augmenti.

El nucli extern , que es troba en estat líquid degut a les elevadíssimes temperatures que hi ha.

Mantell , amb una composició ja més semblant a la d'algunes roques (serien roques molt fosques, riques en silici, magnesi i ferro). També hi distingim dues capes:

El mantell intern, sòlid i que està en contacte amb el nucli.

El mantell extern , que si bé és sòlid, té una capa plàstica (una mica com l'argila:asthenos vol dir tou en grec): l'astenosfera .

, formada per les roques que podem veure. L'escorça, juntament amb la part superior sòlida del mantell (just la que està sobre l'astenosfera) forma la Escorça litosfera .

Com veurem a la tectònica de plaques , i astenosfera juguen un trencaclosques permanent a la superfície de la Terra, responsable de l'activitat sísmica i volcànica de la nostra Terra.

# data[].attributes.attachment_link.description
La Terra, el planeta que trepitgem, no és uniforme per dins com ho pot ser una bola de vidre. Si poguéssim fer un viatge al seu interior descobriríem que, a més d' augmentar la temperatura , els materials que anéssim travessant serien molt diferents : roques foses com les que surten pels volcans en forma de lava, roques molt calentes, sòlides però deformables, metall líquid o sòlid,...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Mètodes d'estudi de l'estructura de la Terra
......................................................................................................................

1. Mètodes d'estudi de l'interior de la Terra

El coneixement de l'estructura i composició de l'interior del nostre planeta es basa sobretot en estudis indirectes i en alguns casos en observacions directes d'algunes regions de la Terra.

L'interior de la Terra, amb un radi mitjà de 6.370 quilòmetres, no es pot estudiar d'una forma directa. L'estudi de l'interior de la Terra no es pot fer amb mètodes directes d'observació, donat que no s'ha pogut arribar més enllà dels primers 14 km amb sondejos. Els mètodes indirectes ens revelen que l'interior de la Terra es troba diferenciat en capes.

Així, els mètodes que han permès conèixer l'estructura i composició de la Terra es classifiquen en:

1.1. Mètodes directes

Es basa en l'estudi dels materials obtinguts directament. Aporta informació molt fiable sobre la composició de l'interior terrestre, però només dels primers centenars de metres.

Es basen en l'estudi de les mostres obtingudes per mitjà de les perforacions o sondeigs. La perforació científica de major profunditat s'està realitzant actualment a la península de Kola (Rússia) a 13 km, a molt poca profunditat si comparem aquesta longitud amb els 6.371 km que ens separen del centre de la Terra.

També s'obté informació de perforacions petrolíferes (que arriben a assolir els 7km de profunditat), de mines (les més profundes poden fer 3km) i dels pous d'aigua, que no solen tenir més d'1 km de profunditat, però que a causa de la gran quantitat de pous que hi ha al planeta, aporten molta informació. Gràcies a les dades obtingudes en aquests sondeigs podem conèixer la composició exacta de les roques que formen els primers quilòmetres de l'escorça terrestre.

Mètodes directes d'estudi

1.2. Mètodes indirectes

Són els mètodes que es basen amb processos o fenòmens naturals que aporten dades suficients per permetre deduir com és l'interior terrestre.

Es basen en l'estudi del comportament de les ones sísmiques en travessar la Terra (mètode sísmic), el magnetisme terrestre (mètode magnètic), la gravetat terrestre (mètode gravimètric), la densitat del planeta, l'emissió de calor interna (estudis geotèrmics), els meteorits (estudi dels meteorits).

Mètode sísmic: ones i discontinuïtats sísmiques

La major part dels coneixements sobre la composició i estructura de la Terra s'han obtingut a partir de l' estudi de la propagació de les ones sísmiques per l'interior de la Terra. Aquestes ones són ones elàstiques, que tenen capacitat de reflexió i refracció, de forma semblant a les ones lluminoses.

Les ones que es generen en els terratrèmols s'enregistren en els sismògrafs, que són uns instruments molt sensibles que poden enregistrar terratrèmols que es produeixen a milers de quilòmetres de distància i amb una intensitat tan petita que les seves vibracions no poden ser percebudes pels sentits humans.

Es poden definir 2 tipus d'ones sísmiques:

Ones P (primàries o longitudinals).

Ones S (secundàries o transversals)

D'ambdós tipus d'ones, només les internes tenen interès en l'estudi de l'estructura interna.

Ones P (primàries o longitudinals). Les ones primàries o longitudinals són les més ràpides (per tant, són les primeres a arribar) i poden travessar tant sòlids com líquids. Són ones compressives que provoquen que les partícules es moguin primer endavant i després enrere, en la direcció d'avanç; la direcció del moviment del terreny és la mateixa que la de propagació de l'ona sísmica.

Ones S (secundàries o transversals). Les ones secundàries són més lentes que les P (són les segones en detectar-se en els sismògrafs) i no poden travessar els líquids. Són ones que provoquen que les partícules oscil·lin en direcció perpendicular a la de propagació (ones transversals o de cisalla).

En aquesta presentació trobeu totes les explicacions sobre els mètodes d'estudi de l'interior terrestre:

Apunts sobre els mètodes d'estudi al Proyecto Biosfera

Taula resum dels mètodes d'estudi de l'interior terrestre

Les discontinuïtats sísmiques

L'estudi de la propagació de les ones sísmiques ha permès elaborar un model de l'interior de la Terra segons el qual el nostre planeta està diferenciat en diverses capes.

Quan, en canvi, analitzem el comportament dels materials sotmesos a esforços obtenim el model geodinàmic, que estableix altres capes diferents: , equivalent al nucli, dividida al seu torn en nucli extern (líquid) i nucli intern (sòlid). Hem d'anomenar una altra capa, l' litosfera , que comprèn l'escorça i la capa superior del mantell, i que presenta comportament rígid (es trenca quan se li aplica una força), la , formada per la resta del mantell, i l' mesosfera endosfera astenosfera, suposadament situada entre la litosfera i la mesosfera, de caràcter plàstic. L'existència d'aquesta capa, però, no està clara. De fet són molts els geòlegs que asseguren que no existeix.

2.1.1 L'escorça
2.1 Capes segons el model geoquímic

L'escorça n'és la capa més superficial i també la, més prima. La discontinuïtat de Mohorovicic és la zona de transició que separa l'escorça del mantell. En aquesta capa augmenta la velocitat de propagació de les ones sísmiques, tant les P com les S.

L'escorça té un gruix variable, entre 5 i 10 km als oceans (escorça oceànica) i entre 25 i 70 km als continents (escorça continental), bé que aquesta augmenta considerablement a les cadenes de muntanyes, on s'han mesurat gruixos de més de 80 km. El seu gruix mitjà és de 35 km. La densitat mitjana de l'escorça és de 2,7 gr/cm3.

Les roques que formen l'escorça terrestre estan formades quasi completament pels 8 elements següents: oxigen (46,6%), silici (27,7%), alumini (8,1%), ferro (5%), calci (3,6%), sodi (2,8%), potassi (2,6%) i magnesi (2,1%). La resta d'elements que trobem a l'escorça es troben en quantitats ínfimes. Tots aquests elements s'anomenen elements geoquímics, i són els components de la major part dels minerals i roques tant de l'escorça com de l'interior del planeta.

Existeixen diferències de composició segons es tracti de regions oceàniques o continentals:
Escorça continental:

L'escorça continental presenta una capa superior de composició granítica i una inferior basàltica.

L'escorça oceànica no té capa granítica, la seva densitat és més gran que l'escorça continental i la seva edat és menor.

El seu gruix varia entre 30 i 70 km. Forma les masses continentals i es considera una capa granítica. En moltes zones la superfície està coberta de roques sedimentàries i de sediments sense consolidar. Així podem distingir

En l'escorça continental podem distingir les següents capes:

- Capa sedimentària. Té uns 5 km de gruix mitjà i està formada per roques sedimentàries que provenen de materials obtinguts a partir de l'erosió de roques preexistents o de minerals formats durant el procés diagenètic. Densitat= 2,5 g/cm3

- Capa granítica, antigament es deia SIAL, perquè predominen en ella els silicats d'alumini. Com sabem està formada per roques granítiques. Recordeu que el granit és una roca magmàtica (o ígnia) formada per quars (SiO), feldspat ortosa (o feldspat potàssic) i mica negra (o biotita). El gruix d'aquesta capa és de 5-35 Km segons la zona i falta en l'escorça oceànica.

- Capa basàltica. Té uns 15 km de gruix. Està formada per roques basàltiques, són roques magmàtiques efusives o volcàniques, bàsiques, amb minerals ferromagnèsics, d'alta densitat. Antigament a aquesta capa se l'anomenava SIMA (Silicats de magnesi).

La discontinuïtat de Conrad separa la capa granítica de la capa basàltica.

Estructura horitzontal de l'escorça continental. Es diferencien dues classes de zones:

Cratons: zones geològicament estables, topogràficament planes, sense capa sedimentària o molt prima i no deformada. Solen ocupar les parts centrals dels continents i corresponen a les parts més antigues de l'escorça continental, molt arrasades per l'erosió.

Orògens: zones geològicament actives, amb topografia escarpada, la capa sedimentària està ben desenvolupada i intensament deformada pels processos tectònics.

Cal considerar també la plataforma continental, prolongació submergida del continent, d'extensió variable i profunditat mitjana de 200 m, plana i de pendent suau, i el talús continental, al final de la plataforma continental amb un pendent més pronunciat que assoleix ràpidament els 3000 metres. El peu del talús marca el límit de l'escorça continental i l'inici de l'escorça oceànica.

És molt més prima (entre 6-11 km) que la continental i forma els fons oceànics. És molt més jove que l'escorça continental: les roques més antigues datades tenen 220 milions d'anys. La seva composició és la mateixa que la de la roca basalt, i per això s'anomena també escorça basàltica. La seva densitat mitjana és de 3,0 g/cm3.

Es diferencien dues capes verticals de diferent composició i característiques:

- Capa sedimentària: formada per una capa molt fina de sediments, generalment sense consolidar i bastant moderns. El seu gruix augmenta en aproximar-se als continents.

- Capa basàltica: formada per colades basàltiques que, en contacte amb l'aigua de mar, se solidifiquen en formes encoixinades (en anglès pillow-laves)

Estructura horitzontal de l'escorça oceànica. Podem distingir:
2.1.2 El mantell

Les planures abissals: formen la major part dels fons oceànics. Són enormes extensions a una profunditat mitjana de 3000-4000m, pràcticament planes, en les que ocasionalment poden aparèixer elevacions de diferent tipus com volcans aïllats que a vegades poden emergir formant illes, com les Canàries o Hawaii.

Dorsals oceàniques: grans serralades submarines de milers de km de longitud, originades pels corrents convectius ascendents procedents de l'astenosfera. De vegades poden emergir i formen illes com Islàndia.

Fosses oceàniques: grans solcs de gran profunditat (poden assolir els 11.000 m). Se situen al peu d'alguns continents o d'arcs d'illes.

És una capa rocosa situada sota l'escorça. S'estén des de la discontinuïtat de Mohorovicic, fins a la discontinuïtat de Gutenberg a 2.900 km de profunditat. Suposa un 83% del volum i un 65% de la massa total del planeta.

Està compost bàsicament per oxigen, magnesi, silici i ferro, que es troben formant part de roques ultrabàsiques, com les peridotites i les eclogites.

La discontinuïtat de Repetti (on les ones sísmiques experimenten un augment de la velocitat) el divideix en dues parts: el mantell superior i el mantell inferior, de composició similar però de densitats diferents.

Mantell superior : Arriba fins als 670 km de profunditat. Les seves roques tenen una densitat mitjana de 3,5 g /cm3.

Mantell inferior : Va des dels 670 km fins als 2.900 km. És més dens que el superior per les altes pressions que hi ha (densitat: 5-6 g/cm3) . Només podem fer hipòtesis de la seva composició.
La temperatura del mantell és molt elevada, entre 1.000°C i 3.700°C.

Possiblement les variacions en la velocitat que les ones sísmiques pateixen en travessar el mantell es deguin a variacions físiques més que químiques: l'empaquetament dels àtoms ha de fer-se més estret en augmentar la pressió. Cada canvi estructural augmenta la rigidesa de la roca, i amb ella la velocitat de les ones sísmiques.

La zona de transició o "canal de baixa velocitat " que separa mantell superior d'inferior, s'interpreta com una zona parcialment fosa (de l'1 a 3%) on les ones disminueixen la seva velocitat.
2.1.3 El nucli
A la part basal del mantell inferior, just per sobre del límit mantell-nucli, sembla que hi ha una zona de 200 a 400 km de gruix, anomenada nivell "D", molt activa, on es formen plomes convectives que donen origen als punts calents. A més, sembla intervenir en el lleuger balanceig de l'eix de rotació terrestre i del camp geomagnètic.

És la capa més interna, estenent des de la discontinuïtat de Gutenberg fins al centre de la Terra, a 6.371Km. Representa aproximadament el 14% del volum de la Terra i el 31-32% de la seva massa.

Pel que fa a les condicions termodinàmiques es creu que hi ha pressions de diversos centenars de milers d'atmosferes i temperatures com a màxim de 4000 a 5000 ºC.

La composició del nucli és metàl·lica, i es calcula que majoritàriament està composta de ferro (85%), níquel (5%), i la resta, d'elements no metàl·lics. És una capa molt densa (12-13 g/cm3). Se suposa que la part externa del nucli està fosa, o com a mínim es comporta com a tal, ja que no deixa passar les ones S.
2.2 Capes segons el model dinàmic
També diferenciem dues parts, tot i que tenen la mateixa composició, tenen diferent estat físic.
2.2.1 Litosfera
Segons l'estat físic dels materials estudiats anteriorment i segons el seu comportament dinàmic, es poden diferenciar quatre capes concèntriques: la litosfera, l'astenosfera, la mesosfera i l'endosfera.
2.2.2 Astenosfera
De líthos = pedra: és la capa més superficial de la Terra sòlida que comprendria tota l'escorça i els primers quilòmetres del mantell (fins 100-150 km). La litosfera és caracteritza per la seva rigidesa. És sòlida i molt rígida; Aquesta capa està fragmentada en una sèrie de plaques tectòniques, en les vores de les quals es troben els fenòmens geològics com el magmatisme, la sismicitat, o l'orogènesi. Les plaques poden ser oceàniques o mixtes, cobertes en part per escorça de tipus continental.

De asthenós = dèbil, tou: Capa situada sota la litosfera, entre els 100 i els 300 km i en la qual disminueix la velocitat de propagació de les ones sísmiques. És força fluida i poc rígida; per tant, té un comportament plàstic que permet el desplaçament de les plaques que té a sobre.
2.2.3 Mesosfera
En les últimes dècades s'ha descobert que en molts punts sota la litosfera no hi ha cap capa fluida. Per això, alguns autors consideren que l' astenosfera en realitat no existeix i que és tot el mantell el que presenta plasticitat i que tot ell és impulsat per la calor procedent del nucli i així provoca el moviment de les plaques tectòniques.
2.3.5 Endosfera
De mésos = mig: Capa situada entre els 300 i els 2.900 km, formada per part del mantell superior i tot el mantell inferior. L'augment de la velocitat de les ones sísmiques ens indica que aquesta capa és sòlida i rígida.

De éndos = dintre: És la capa més interna i correspon al nucli, dels 2.900 als 6.370 km. Està constituït per dues capes diferents, en extensió i estat físic segons mostren les dades sísmiques: un nucli extern líquid d'aproximadament 2270 km de gruix i un nucli intern sòlid amb un radi d'uns 1220 km; tots dos estan separats per la discontinuïtat de Lehmann.

El nucli intern irradia contínuament una calor intensa cap a fora, a través de les diverses capes concèntriques que formen la porció sòlida del planeta. La font d'aquesta calor és l'energia alliberada per la desintegració de l'urani i altres elements radioactius. Els corrents de convecció dins del mantell traslladen la major part de l'energia tèrmica de la Terra fins a la superfície.

La presentació en diapositives:

El interior terrestre (Libros Vivos)

Les capes de la Terra (animació)

L'estructura de la Terra

La teoria de la Tectònica de plaques o tectònica global és el paradigma de la geologia moderna, la gran teoria unificadora de les Ciències de la Terra, perquè ens permet comprendre estructura, història i dinàmica de la Terra.

Aquesta teoria es basa en l'observació que la superfície terrestre està dividida en grans trossos, les plaques tectòniques o litosfèriques, que estan en moviment. Les vores o límits entre aquestes plaques són zones amb activitat geològica on es produeixen terratrèmols i erupcions volcàniques.
El moviment dels continents
Tot i que la revolució de la tectònica de plaques va ocórrer en els anys 60 i 70, les arrels de la teoria van ser establertes per observacions i deduccions anteriors, com la teoria de la Deriva continental d'Alfred Wegener i el descobriment del l'expansió del fons oceànic.
Les plaques tectòniques Tectònica de plaques (Universitat de TromsØ) L'expansió del fons oceànic La subducció
La tectònica de plaques ha estat el fruit de la col·laboració internacional i l'esforç de molts científics, que a poc a poc van anar aportant informació sobre l'estructura dels continents, els fons oceànics i l'interior de la Terra.

La presentació de diapositives amb la teoria:

La primera hipòtesi que explicava el moviment de les plaques tectòniques es basava en l'existència de corrents de convecció de magma existents en l'astenosfera.

Se sap, a partir d'estudis de reajustament glacial, que el mantell es comporta com un fluid en escales de temps de milers d'anys i es considera que la font de calor és el nucli terrestre. S'estima que aquest té una temperatura de 4500 ° C. D'aquesta manera, els corrents de convecció a l'interior del planeta contribueixen a alliberar la calor original emmagatzemat en el seu interior, que va ser adquirit durant la formació de la Terra.

Actualment, s'ha ampliat la hipòtesi inicial en els següents punts:

1) Els corrents de convecció no solament existeixen en l'astenosfera, sinó per tot l'interior del mantell de la Terra.

2) La força d'atracció gravitatòria contribueix al moviment de les plaques.

3) Durant la subducció, la placa que subdueix "tira" de tota la placa cap a l'interior de la Terra, el que es coneix com a tracció de subducció o efecte tovallola. Les plaques més antigues i fredes s'enfonsen en les zones de subducció perquè, en ser més fredes, es tornen més denses que el mantell subjacent; així, la placa que s'enfonsa tira de la resta de la placa.

# data[].attributes.attachment_link.description
1. Mètodes d'estudi de l'estructura de la Terra ...................................................................................................................... 1. Mètodes d'estudi de l'interior de la Terra El coneixement de l'estructura i composició de l'interior del nostre planeta es basa sobretot en estudis indirectes i en alguns casos en observacions directes d'algunes regions de la Terra.

# data[].attributes.attachment_link.description
Presentació realitzada per un grup d'alumnes de l'assignatura Ciències de la naturalesa de primer curs d'ESO de l'IES Isidor Macabich d'Eivissa.

# data[].attributes.attachment_link.description
Activities in your digital books are also accessible without Internet connection. Download your content, complete the exercises, and upload them when you have Internet again. Having trouble uploading your activities? We will help you! help@blinklearning.com

# data[].attributes.attachment_link.title
ACT 03. B1 ROQUES SEDIMENTÀRIES DETRÍTIQUES

# data[].attributes.attachment_link.title
ACT 03. B2 ROQUES SEDIMENTÀRIES QUIMÍQUES I ORGÀNIQUES

# data[].attributes.attachment_link.title
La formació de les roques metamòrfiques. Les roques metamòrfiques. Els minerals i les roques. bioigeo1.eso

# data[].attributes.attachment_link.description
Les roques metamòrfiques es formen per transformació de roques sedimentàries i magmàtiques sotmeses a altes pressions o a altes temperatures, que en canvien la composició mineralògica i química. El procés de formació de roques metamòrfiqu...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ESCALFEM MOTORS!!!
Per començar farem una rutina de pensament per saber què sabeu sobre ELS FÒSSILS!
3-2-1 pont: 3 IDEES, 2 PREGUNTES I UNA METÀFORA.
Posem en comú algunes de les idees, preguntes i metàfores.
APROFUNDIM I INVESTIGUEM!
Us proposo aprofundir en el tema a partir de les següents preguntes( que possiblement incloguin la majoria de les vostres).

Aquí teniu alguns dels recursos que podeu consultar per esbrinar les respostes:
Amics del museu geològic Procès de fossilització Utilitat dels fòssils. Fòssils i evolució
1- Què són els fòssils?

2- Què és la paleontologia?

3- On podem trobar els fòssils?En quin tipus de roques?

4- Com es fossilitzen? Quines parts dels organismes es fossilitzen? Investiguem el procès de fossilització.

5- Per a què ens serveixen els fòssils?

6- Què són els fòssils guia?

Aquí teniu un vídeo on explcia de manera molt senzilla la fossilització:

Un altre vídeo molt més complet on explica moltes més coses sobre els fóssils i també el procès de fossilització ( a partir del minut 3):
FÒSSILS A LA CONCA DE TREMP
Al voltant dels 55 Ma el nivell del mar va pujar un cop més de forma global a la Terra i les aigües marines van ocupar l'àrea prepirinenca. La seva presència a la Conca durà tan sols 5Ma però hi deixà una forta emprempta.

Alguns dels fòssils que trobem actualment a la Conca i corresponen a aquella època són:

Les turritelles ( figolines i trempines), abundants caragolines que es varen fossilitzar

Alveolines : macroforamínífers abundants , milimètriques pilotes de rugbi blanquinoses fàcilment reconeixibles.

Nummulits: que tenen forma de petites monedes

D'aquests tres fòssils en farem un fitxa amb la informació que vosaltres decidiu que és rellevant i important. Sereu vosaltres que marcareu la pauta de la fitxa. Primerament farem una recerca d'informació sobre aquests fòssils i després una pluja d'idees per decidir què hi ha d'haver a la fitxa.

Aquí teniu algunes pàgines web que podeu consultar per aquesta tasca:
Museu de Sobrarbe Turritella dixoni
Finalment tornem a fer la rutina de pensament inicial per connectar els coneixements previs amb els adquirits: 3-2-1 pont: 3 IDEES, 2 PREGUNTES I UNA METÀFORA.

Comparem la rutina inicial amb la final i avaluem el què hem après. Revisem si ens ha quedat alguna pregunta sense respondre.

# data[].attributes.attachment_link.description
ESCALFEM MOTORS!!! Per començar farem una rutina de pensament per saber què sabeu sobre ELS FÒSSILS! 3-2-1 pont: 3 IDEES, 2 PREGUNTES I UNA METÀFORA. Posem en comú algunes de les idees, preguntes i metàfores. APROFUNDIM I INVESTIGUEM! Us proposo aprofundir en el tema a partir de les següents preguntes( que possiblement incloguin la majoria de les vostres).

# data[].attributes.headline
SESSIÓ 5. Canvia el paissatge? Les muntanyes creixen?

# data[].attributes.subject
SESSIÓ 5. Canvia el paissatge? Les muntanyes creixen?

# data[].attributes.headline
SESSIÓ 4. Canvia el paissatge? Les muntanyes minven?

# data[].attributes.subject
SESSIÓ 4. Canvia el paissatge? Les muntanyes minven?

# data[].attributes.headline
SESSIÓ 6. Canvia la terra? El interminable cicle de les roques

# data[].attributes.subject
SESSIÓ 6. Canvia la terra? El interminable cicle de les roques

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Les roques conformen tots els paisatges de la Terra.

2. Al sòl d'un bosc hi ha terra, però també nombrosos organismes i restes d'organismes.

3. A moltes zones dels continents es poden observar roques com el granit, la calcària i el basalt.

4. Encara més sovint, la superfície terrestre està ocupada per materials solts sobre els quals creix una vegetació més o menys abundant. Són terres que s'han format a partir d'aquelles roques gràcies a un procés lent en què han intervingut l'aigua, l'aire i els éssers vius.

5. Molts carreus, o blocs de roca, amb els quals es van construir els murs dels edificis antics semblen deteriorats.

Fenòmens geològics externs

L'Concretament aquesta acció comença amb la meteorització de les roques i a continuació comprèn els tres acció dels agents geològics externs (l'aigua, el vent i els éssers vius) consisteix en la disgregació de les roques i el transport dels materials fragmentats a alres llocs.
processos geològics externs: l'erosió, el transport i la sedimentació.

LA METEORITZACIÓ
La meteorització és l'alteració que experimenten les roques que es troben en contacte amb els gasos de l'atmosfera, l'aigua i els éssers vius. La meteorització pot ser:

Meteorització física o mecànica: és la disgregació o fragmentació que experimenten les roques de la superfície terrestre, sense modificar-ne l'estructura química. Es pot produir per causes com ara: els canvis de temperatura, la solidificació de l'aigua o l'acció dels éssers vius.

Meteorització química: es l'alteració química de les roques a causa de l'oxigen i el diòxid de carboni de l'atmosfera i l'aigua. Es pot produir principalment per: oxidació, dissolució, carbonatació i l'acció dels éssers vius.

Totes les roques situades a la superfíce terrestre experimenten un proces de meteorització més o menys interns. L'
L'EROSIÓ
erosió és la retirada de materials d'una zona de la superfície terrestre produïda per la inervenció d'algun agent geològic extern. En alguns casos, l'agent geològic només fa moure les partícules meteoritzades, però de vegades també participa activament en el desgast.
La intensitat en què l'erosió actua sobre un territori depèn de:

Factors climàtics: temperatura, règim de pluges, quantitat de vent, et.

Característiques físiques i químiques de la roca: duresa, solubilitat, facilitat per ser oxidada, etc.

L'acció humana.

L'erosió efectuada al llarg del temps sobre un territori modifica el relleu:

Les serralades es suavitzen.

Es formen les valls.

La costa retrocedeix.

El formen galeries i coves subterrànies.

El transport EL TRANSPORT és el trasllat dels materials erosionats a altres llocs. Els principals agents transportadors són l'aire, l'aigua i el gel.
El transport multiplica l'acció erosiva, ja que les partícules transportades xoquen contra les superfícies rocoses i les meteoritzen i erosionen.
Els materials transportats poden desplaçar-se de diferents maneres:

Sobre la superfície, per arrossegament o rodolament com en els corrent d'aigua, d'aire i en les glaceres.

Suspesos a l'aigua o a l'aire.

LA SEDIMENTACIÓ
La Les zones on es dipositen reben el nom de sedimentació és el dipòsit de materials transportats. Es produeix quan l'agent transportador disminueix la seva capacitat de carregar i moure materials, generalment per una pèrdua de velocitat.
conques sedimentàries.

Anomenem agents geològics externs als fenòmens de la natura encarregats de modelar el relleu a travès dels processos o fenòmens geològics externs.

Aquests agents són: l' aigua (aigües salvatges, els torrents, els rius, les glaceres i el mar), el vent i els éssers vius. Degut a què aquests agents produeixen canvis i transformacions en el relleu, per poder actuar necessiten d'uns motors que ja hem estudiat en lliçons anteriors: l' energia solar i la força de la gravetat.

L' energia solar és l'encarregada d'originar el vent (desplaçaments de masses d'aire de temperatures diferents) i els corrents marins (desplaçaments de masses d'aigua de temperatures diferents). L'energia solar és també la causant dels canvis d'estat de l'aigua.

La força de la gravetat intervé en els desplaçaments de sòlids (roques i gel) i líquids (aigua) a favor dels pendents, i en els desplaçaments verticals de masses d'aire en l'atmosfera i d'aigua en els oceans.

Les aigües superficials
Les aigües superficials són el conjunt de tota l'aigua dolça que discorre sobre la superfície terrestre. Són les aigües salvatges, els torrents i els rius.

Les aigües subterrànies són la part de l'aigua de pluja que s'infiltra i penetra en el terreny a través dels porus del sòl i de les escletxes de les roques.

Aquí trobem els El nivell superior de l'aigua subterrània, és a dir, de la roca amarada d'aigua, s'anomena aqüífers: aigües infiltrades que queden retingudes entre les roques. Les roques que formen els aqüifers són poroses, de manera que l'aigua circula i omple els porus.
nivell freàtic.

Les
Les glaceres
glaceres són acumulacions de gel que es desplacen sobre la superfície terrestre.

Hi ha dos tipus de glaceres: les glaceres alpines (es localitzen a les zones d'alta muntanya) i els casquets polars (són les glaceres situades a les zones polars i a les seves proximitats: Antàrtida i Groenlàndia).

Platja: són acumulacions de sorra o grava.

Tòmbol: és el dipòsit de sediments que connecta un illot amb la costa.

Plataforma d'abrasió: és la base erosionada d'un penya-segat.

Arc natural: es la cavitat que travessa un promontori.

Albufera: són llacunes cosaneres separades del mar totalment o parcialment per una barra de sediments.

Barres: són acumulacions de sorra paral·leles a la costa.

Delta: són acumulacions a la línia de la costa dels sediments arrossegats pels rius.

Fletxa: són barres unides a la costa per un dels seus extrems.

Illot costaner: són les restes d'un promontori que ja no està connectat amb la costa.

L' abrasió eolica: consistieix en el desgast que les partícules en suspensió provoquen sobre les superfícies.

La deflació: consisteix en l'elevació i retirada dels materials solts petits o mitjans de la superfície del terreny.

El vent genera dipòsits de sediments d'aspecte homogeni com els loess i les dunes.

# data[].attributes.attachment_link.description
Les roques conformen tots els paisatges de la Terra. Al sòl d'un bosc hi ha terra, però també nombrosos organismes i restes d'organismes. A moltes zones dels continents es poden observar roques com el granit, la calcària i el basalt.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El transporte: es el traslado de los materiales erosionados desde la erosión hasta su depósito en una cuenca de sedimentación. Este trasnporte lo llevan a cabo los agentes geológicos externos, en especial el agua, el hielo, el viento y los seres vivos.

Existen dos tipos de transporte: transporte selectivo y transporte no selectivo.

En este tipo de transporte los agentes geológicos seleccionan los materiales que van a transportar según la masa y el tamaño de éstos.

Lo llevan a cabo el viento y el agua, teniendo el agua más capacidad de transporte.
La capacidad de transporte de los ríos depende de su pendiente y su caudal (cantidad de agua que lleva el río)

Formas de transporte selectivo.
Transporte selectivo

Rodadura: los materiales se ruedan empujados por el agua o el viento. Se originan cantos rodados

Formas de transporte no selectivo: glaciares y aguas torrenciales.

Transporte en Glaciares: los glaciares se forman por la acumulación de nieve que precipita en zonas de alta montaña, esta nieve se compacta formando grandes masas de hielo que van desplazándose pendiente abajo por la acción de la gravedad. Cuando ésto ocurre el hielo arrastra con él cualquier material que se encuentre depositado encima de él.

Transporte en torrentes: los torrentes son cursos de agua de régimen intermitente, es decir, el flujo de agua no es continuo. Se forman en zonas con grandes pendientes por el deshielo de un glaciar o cuando se producen abundantes precipitaciones (aguas torrenciales). Los torrentes constan de tres partes: cuenca de recepción (zona alta del torrentes donde se recoge el agua de lluvia o de deshielo), canal de desagüe (el cauce por el que viaja el agua y los materiales arrastrados) y cono de deyección o abanico aluvial (es la zona de desembocadura del torrente, donde la pendiente disminuye drásticamente, por lo que los materiales arrastrados quedan depositados aquí creando una forma de abanico). Los transporte tienen gran capacidad erosiva y de transporte ya que en estos se van depositando materiales que, cuando llueve y se inunda, son erosionados y arrastrados por el agua.

# data[].attributes.attachment_link.description
Existen dos tipos de transporte: transporte selectivo y transporte no selectivo. En este tipo de transporte los agentes geológicos seleccionan los materiales que van a transportar según la masa y el tamaño de éstos. Lo llevan a cabo el viento y el agua, teniendo el agua más capacidad de transporte.

# data[].attributes.headline
Activitat 1. On creixen les muntanyes? tectònica de plaques

# data[].attributes.subject
Activitat 1. On creixen les muntanyes? tectònica de plaques

# data[].attributes.headline
Activitat 2. Com creixen les muntanyes? orogènia-vulcanisme-sismicitat

# data[].attributes.subject
Activitat 2. Com creixen les muntanyes? orogènia-vulcanisme-sismicitat

# data[].attributes.attachment_link.title
earthquake volcanoes distribution map - Google Search

# data[].attributes.attachment_link.title
02 Energia interna del planeta[1].   Llibre de l'alumne.pdf

# data[].attributes.attachment_link.title
Mapa Interactivo: Placas tectónicas (placas tectonicas)

# data[].attributes.attachment_link.description
Recursos educativos (Mapa Interactivo): Placas tectónicas (placas tectonicas) - Placas tectónicas---Ciencias Naturales 2º ESO

# data[].attributes.attachment_link.title
Fold/thrust belt: Internal structure, scale, and erosion

# data[].attributes.attachment_link.description
Caro Begg demonstrates how to make a simple mechanical model to simulate faults, earthquakes and aftershocks. For primary or intermediate level.

# data[].attributes.attachment_link.title
Stromboli volcano (Italy) erupts in spectacular fireworks - January 2019

# data[].attributes.attachment_link.title
Terratrèmols. Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya

# data[].attributes.attachment_link.description
Segueix els sismogrames en directe, consulta els detalls dels terratrèmols enregistrats i notifica'ns si n'has percebut algun.

# data[].attributes.body
El Bages els últims 34 ma

# data[].attributes.attachment_link.title
ACT 03. S6 EL CICLE DE LES ROQUES AL BAGES

# data[].attributes.attachment_link.description
Google Forms - create and analyze surveys, for free.

# data[].attributes.attachment_link.description
Google Forms - create and analyze surveys, for free.