# data[].attributes.body
Planktonvetikate ajutine vohamine veekogus, tuntud ka veeõitsenguna, on veekogule kahjulik nähtus. Ehkki vetikate vohangud võivad esineda ka looduslikult, siis intensiivsemate ja laiaulatuslikemate vetikavohangute korral on mängus inimtegevus. Sagedasimaks põhjuseiks on veekokku jõudvad taimetoitained ehk biogeenid, eeskätt lämmastiku- ja fosforiühendid. Veeõitsenguga võivad kaasneda kalade ja teiste veeloomade hukkumine, sest suure hulga vetikate lagunemisel tekib hapnikupuudus, mis muudab veekogu gaasirežiimi. See omakorda aga harilikult vähendab vee läbipaistvust ja kiireneb muda settimine.

# data[].attributes.attachment_link.description
Pool pakki kuivatatud wakame vetikaid -- leota soojas vees, pese külmas vees ja pigista vesi sõelas välja. Pane vetikad kaussi ja lisa sörts röstitud seesamiõli, kaks näpuotsatäit tuunikala graanuleid, röstitud seesamiseemneid ja natuke soola. Valmis. Rohkem retsepte: http://retseptid.err.ee/

# data[].attributes.body
Sümbioos

Paljud üherakulised vetikad elavad sümbioosis teiste organismidega. Näiteks samblikud võivad koosneda seentest ja rohevetikatest.

Samblike ebatavaline vastupidavus on tingitud sellest, et nad koosnevad kahest elusorganismist – seeneniidistikust ja selle vahele põimunud vetikarakkudest. Seeneniidid on võimelised endasse imema õhuniisk ja võtma ümbritsevast keskkonnast vett, mineraaltoiteained ja süsihappegaasi. Seeneniidistik ise pole aga võimeline valmistama toitaineid. Samblikus elavad vetikad sisaldavad nn päikesepatareisid ehk kloroplaste. Vetikad saavad seeneniidistikust vajalikud ained ning toodavad valgusenergiat, kasutades toitaineid, mida seen vetikatest imeb. Nii toimub seene ja vetika vahel kooselu ehk sümbioos.

Samblikud paljunevad rakisetukikestega ning rakise pinnalt eralduvate osakeste abil. Iga osake koosneb vetikarakust ja seda ümbritsevatest seeneniitidest. Levimine toimub tuule ja vee abil. Seeneniidid võivad moodustada ka eoseid. Kui aga eosest arenev seeneniit uues kohas vajalikku vetikarakku ei leia, siis ta hukub.

# data[].attributes.body
Vetikate hulkrakset keha nimetatakse talluseks ehk rakiseks.

Suuruselt on enamik vetikaid mikroskoopilised. Paljud vetikad on nii väikesed, et palja silmaga pole nad nähtavad.

Leidub ka suuremaid – makroskoopilisi vetikaid. Mõned neist võivad olla isegi nii suured, et nende pikkust mõõdetakse meetrites, näiteks lehtadru.

Ehituse keerukuse alusel eritatakse üherakulisi ja hulkrakseid vetikaid. Paljud vetikad on koondunud kolooniatesse. (koloniaalsed).

Vetikad hangivad vett ja toitained kogu keha pinnaga. Kõik vetikad sisaldavad klorofülli, kuigi osa neist ei ole rohelised. Vetikate pruunikas ja punakas värvus on tingitud teistest pigmentidest, mis rohelise klorofülli ära varjavad. Pigmente sisaldavaid rakuosi vetikates nimetatakse kromatofoorideks. Sõltumata värvusest, toimub kõigis vetikates fotosüntees. Olgugi, et vetikad sünteesivad nagu taimed (kuigi, vetikatel toimub fotosüntees kogu talluses, taimel vaid lehtedes ja puitumata, rohtses varres) ei kuulu nad tegelikult taimeriiki, kuna neil puuduvad taimedele iseloomulikud organid ja koed (juured, varred, lehed). Kuigi mõned vetikad meenutavad välimuselt varsi ja lehti, on see sarnasus vaid visuaalne – vetikatel pole juuri, varsi ega lehti.

Erinevast pigmentide sisaldusest tulenev valdav värvus on olnud aluseks vetikate suurrühmade nimetamisel: rohevetikad, punavetikad ja pruunvetikad, aga ka varasem nimetus sinivetikad (sinikud ehk tsüanobakterid).

# data[].attributes.body
Elupaik

Vetikad on kõige lihtsaimaid taimeriigi esindajaid, neid leidub kõikides veekogudes ja ka mõnedes niisketes paikades kuival maal. Veekogu pinna lähedal, kuhu jõuab palju valgust, kasvavad rohevetikad, sügavamal punavetikad ja veel halvemates valgustingimustes pruunvetikad.

Vetikad elavad põhiliselt vees. Nad kasvavad nii mage-, riim- kui ka merevees. Vetikad võivad hõljuda vabalt ja moodustades taimse hõljumi ehk fütoplanktoni või kinnituda veekogu põhja ja kuuludes bentose elustikku või kinnituda kõigele vees elavale ja olevale. Nende levik sõltub vee läbipaistvusest, sest nagu teisedki taimed vajavad nad fotosünteesiks valgust. Üksikud vetikaliigid suudavad kasvada mulda pindmistel kihtidel, puutüvedel ja kividel.

Vähesed vetikad on kohastunud ka eluks polaaralade jää- ja lumeväljadel.

# data[].attributes.headline
Vetikad on suur ja heterogeenne fotosünteesivõimeliste organismide rühm. 

# data[].attributes.subject
Vetikad on suur ja heterogeenne fotosünteesivõimeliste organismide rühm. 

# data[].attributes.body
Eukarüootsed vetikad

Amöboidsed hõimkonnad

Hk. Chlorarachnida

Kuulusid varem koldvetikate hulka. Pigmentidelt sarnanevad rohevetikatega, eluviisilt koldvetikatega (oluline osa heterotroofsusel).

Ülemhõimkond alveolata

Hk. Dinomastigota – Vaguviburvetikad

On 4000 liiki. Eriti soojades meredes, fütoplanktonina. Mõnedes toksiine (kalanduslikult halvad!).

Ujuvad protistid

Hk. Cryptophyta – Krümptomonaadid ehk neelvetikad

Jahedamates ja vähetoitelisemates vetes. Mõned võivad ka heterotroofselt toituda. Unikaalsed pigmendid: Chl a ja Chl c2, unikaalseid fükobiliine jm. Sugulist paljunemist ei teata.

Hk. Discimitochondria – Silmviburvetikad jt lähedased rühmad

On 1000 liiki. Ilmselt kunstlik rühm.

Ülemhõimkond esiviburlased

Hk. Chrysomonada – Koldvetikad

On 1000 liiki mis peamiselt elavad parasvöötme magevees. Kalduvad ka hulkraksusesse. Meioosi ja sugulist paljunemist pole teada.

Hk. Xantophyta – Eriviburvetikad

On teada vaid mõnisada liiki. On teada ka liike, mis elavad maismaal. Enamik paljuneb sugutult.

Hk. Eustigmatophyta

Erinevalt eriviburvetikatest raku ehitus erinev, nt 1 vibur ja silmtäpp.

Hk. Bacillariophyta – Ränivetikad

Umbes 10 000 liiki. Ränivetikaid võib kohata kõikjal. Suguline paljunemine.

Hk. Phaeophyta – Pruunvetikataimed

Teada umbes 900 liiki. Elutsevad meres ja on hulkraksed. Suguline paljunemine, ka sugude eristumist.

Viburita vetikad

Hk. Rhodophyta – Punavetikad

Teada on umbes 4000 liiki. Elavad meres, teinekord harva ka magevees võimaismaal. Enamik punavetikaid on hulkraksed. Suguline paljunemine.

Liitvetikad

Hk. Glaucocystophyta – Liitevetikad

On vaid 13 liiki. Elavad vaid happelises puhtas magevees.

Maismaataimede eellased

Hk. Gamophyta – ikkesvetikad

On umbes 10 000–12 000 liiki ja elutsevad magevetes.

Hk. Chlorophyta – Rohevetikad (sh. Mändvetikad)

Teada 16 000 liiki ja elutsevad kõikjal. Suguline paljunemine. Mõned liigid meenutavad teiste sugurakke (viburitega).

# data[].attributes.body
Suguline paljunemine annab elusolenditele suuri eeliseid ja enamus elusolendeid paljunebki suguliselt. Mõned organismid paljunevad küll suurema osa aega mittesuguliselt, kuid neil on siiski olemas ka võimalus suguliseks paljunemiseks. Suguline protsess on avastatud ka ränivetikatel.

Vetikate emas- ja isasuguorganid arenevad kas ühel ja samal või erinevatel taimel. Sugurakud moodustuvad gametofüüdi keharakkudes. Munarakud tekivad keharakkudes, mida nimetatakse ogoonideks. Viburitega isassugurakud – spermatosoidid – tekivad isassuguorganites, mida nimetatakse andteriiditeks. Oogoonid ning anteriidid on vetikate sugulise paljunemise organid. Viljastumisel ühinevad spermatosoid ja munarakk. Selle tulemusena moodustub sügoot.

Suguline paljunemine võib toimuda ka konjukatsioonil. Sel juhul moodustub sügoot kahe vetika keharakkude ühinemisel. Nii paljuneb osa rohevetikaid.

Mõnel vetikate rühmal puuduvad sugulise paljunemise elundid, ehkki neil esineb regulaarne suguline paljunemine. Sügoot tekib neil spetsialiseerumata rakkude või lülide liitumise tulemusena. Sellist sugulise paljunemise viisi nimetatakse sügogaamiaks. Kui kaks üherakulist isendit liituvad ilma gameete moodustamata, siis nimetatakse seda hologaamiaks.

Nii sugulisel kui suguta paljunemisel järgneb sügoodi moodustumisele puhkeperiood (näiteks talvel). Selle lõppedes jaguneb sügoot memioosi teel neljaks uueks vetikataimeks –gametofüüdiks. Mõnel juhul võib sügoot areneda otse uueks sporofüüdiks. Sporofüüdi keharakkudest moodustuvad sporangiemid, milles tekivad viburitega zoosboorid või viburiteta autospoorid. Eostest arenevad taas gametofüüdid. Mõnede vetikaliikide sporofüüt ja gametofüüt on kujult ja suuruselt sarnased.