# data[].attributes.headline
Портрет письменника

# data[].attributes.subject
Портрет письменника

# data[].attributes.headline
Експрес урок: Застереження Рея Бредбері

# data[].attributes.subject
Експрес урок: Застереження Рея Бредбері

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ранок на "Лтаві"

# data[].attributes.attachment_link.title
Експрес урок: Застереження Рея Бредбері

# data[].attributes.headline
Я - Рей Бредбері

# data[].attributes.subject
Я - Рей Бредбері

# data[].attributes.attachment_link.title
Рей Бредбери о себе

# data[].attributes.headline
Памятайте...

# data[].attributes.subject
Памятайте...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Путешествуй ПоМиру

# data[].attributes.attachment_link.title
Нью Мексико Лос Аламос и Научный музей Бредбери

# data[].attributes.headline
Одна історія. За що Леонардо да Вінчі здобув світове визнання

# data[].attributes.subject
Одна історія. За що Леонардо да Вінчі здобув світове визнання

# data[].attributes.attachment_link.title
Одна історія. За що Леонардо да Вінчі здобув світове визнання

# data[].attributes.headline
Майстри. Леонардо да Вінчі

# data[].attributes.subject
Майстри. Леонардо да Вінчі

# data[].attributes.attachment_link.title
Майстри. Леонардо да Вінчі

# data[].attributes.headline
Віртуальна Мона Ліза

# data[].attributes.subject
Віртуальна Мона Ліза

# data[].attributes.attachment_link.title
Віртуальна Мона Ліза: у паризькому Луврі створили 3D-модель знаменитої картини Да Вінчі

# data[].attributes.headline
Загадкове викрадення

# data[].attributes.subject
Загадкове викрадення

# data[].attributes.attachment_link.title
Загадкове викрадення картини "Мона Ліза" у 1911 році, Одна історія

# data[].attributes.headline
Близько 1503 року

# data[].attributes.subject
Близько 1503 року

# data[].attributes.body
https://www.jnsm.com.ua/cgi-bin/m/tm.pl?Year=1503

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Замовляйте книжку на сайті видавництва НК Богдан

Черга на міській площі зібралась о п'ятій годині ранку, коли ніде ще не світилося, а далеко в навколишніх селищах співали півні...

Черга на міській площі зібралась о п'ятій годині ранку, коли ніде ще не світилося, а далеко в навколишніх селищах співали півні. О сьомій, коли розвидніло і почав розходитися туман, стало видно руїни будинків і постаті людей, які по двоє, по троє ішли на ринок і на фестиваль.

Хлопець стояв у черзі за двома чоловіками, що голосно розмовляли між собою. В холодному повітрі кожне слово лунало ніби вдвоє гучніше. Тупцюючи на місці й хукаючи на червоні від холоду, порепані руки, він дивився на грубий домотканий одяг тих, що стояли перед ним, і на довгу чергу чоловіків та жінок попереду.

- Гей, хлопче, а ти що робиш тут так рано? - запитав чоловік, який стояв позад нього.

- Стою в черзі,- відказав хлопець.

- Чом би тобі не поступитися своєю чергою тому, хто справді розуміється на таких речах.

- Дайте малому спокій,- раптом сказав, озирнувшись, один з тих, що стояли попереду.

- Та я ж пожартував.- Чоловік позаду поклав руку хлопцеві на голову, але той сердито скинув її.- Мені стало дивно, що він о такій ранній годині не в ліжку.

- Він справжній знавець мистецтва, щоб ви знали,- знову озвавсь чоловік, який заступився за хлопця. Звали його Грігсбі.- Як тебе звати, хлопче? - запитав він.

- Том.

- Том збирається плюнути сильно і влучно, правда ж?

- Аякже.

У черзі засміялися.

Трохи далі попереду якийсь чоловік продавав каву в потрісканих, щербатих чашечках. Том бачив маленьке тепле багаття і рідину, що кипіла в іржавій каструлі. То не була справжня кава. Її робили з диких ягід, що росли на луках за містом і продавали по пенні за чашечку. Нею можна було хіба що зігріти шлунок, та й купував її мало хто - не кожен міг дозволити собі таку розкіш.

Том обернувся й подивився туди, де за зруйнованою бомбою стіною видно було кінець черги.

- Кажуть, вона всміхається,- мовив він.

- Еге ж, усміхається,- озвався Грігсбі.

- Кажуть, її зроблено з олійної фарби й полотна.

- Так. І тому я думаю, що це не оригінал. Оригінал, я чув, був намальований багато раніше на дереві.

- Кажуть, їй чотири століття!

- Можливо й більше. Ніхто не знає напевне, який нині рік.

- Дві тисячі шістдесят перший.

- Авжеж, хлопче, так кажуть. А може, все це брехні! Може, й тритисячний чи п'ятитисячний, хто знає? Деякий час усе було в такому жахливому безладді, що до нас дійшли тільки жалюгідні рештки.

Черга посунулася трохи вперед холодною бруківкою.

- Ми скоро її побачимо? - нерішуче спитав Том.

- Через кілька хвилин. Щоб тримати людей на відстані, її обнесли оксамитовою огорожкою на чотирьох мідних стовпцях - усе найвищого ґатунку. І запам'ятай, Томе: ніякого каміння. Кидати в неї каміння заборонено.

- Гаразд, сер.

Сонце, підбившись у небі, пригріло дужче, і люди в черзі стали знімати з себе вбогий верхній одяг і засмальцьовані капелюхи.

- А чого ми всі тут стоїмо? - нарешті запитав Том.- Тільки щоб плюнути?

Дивлячись на сонце й навіть не повернувши голови до Тома, Грігсбі відповів:

- Знаєш, Томе, на це є багато причин.- Він машинально сягнув рукою до давно обірваної кишені по неіснуючі сигарети. Том бачив такі жести вже хтозна-скільки разів.- Вся річ у ненависті, в н е н а в и с т і до всього м и н у л о г о. Ти ж знаєш, Томе, як ми опинилися в такому становищі, коли міста наші - руїни, дороги геть розбито бомбами, а добра половина полів світиться поночі від радіоактивності. Хіба не так?

- Так, сер, ваша правда.

- Сталося так, Томе, що люди ненавидять те м и н у л е, яке залишило їм самі уламки та руїни. Така вже людська вдача. Може, це й нерозумно, але нічого не вдієш - така людська вдача.

- Навряд чи лишилося що-небудь, чого б ми не ненавиділи,- сказав Том.

- Атож. І особливо - всю ту скажену зграю, що керувала нами в м и н у л о м у. Тим-то ми й приходимо сюди на ці вівторкові фестивалі. Ми голодні, холодні, живемо в печерах чи де там ще, не працюємо, не куримо, не п'ємо і маємо лише оці наші фестивалі, Томе, л и ш е ф е с т и в а л і!

Том пригадав минулі фестивалі - той, коли вони дерли й палили на площі книжки і всі дуже веселилися, і фестиваль науки місяць тому, коли притягли на площу останній автомобіль. Кожен, кому пощастило в жеребкуванні, дістав дозвіл ударити по ньому один раз молот ком...

- Ти питаєш, чи пам'ятаю я про це, Томе? Авжеж. Ще й як пам'ятаю! Мені випало розбити переднє скло. Ти чуєш? Скло! Боже мій! Який чарівний був звук! Дзінь! Брязь!..

Том уявив собі, як те скло розсипалось на безліч дрібнесеньких блискучих скалочок.

- А Білл Хендерсон!.. Йому випало розбити двигун. О, він зробив це швидко і вправно! Тор-р-рох!.. Але найкраще було, коли знищили завод, який усе ще намагався виробляти літаки,- згадував далі Грігсбі.- Боже, який то був чудовий вибух! . А потім ми знайшли фабрику газетного паперу та військовий склад і разом висадили їх у повітря. Ти уявляєш собі, Томе?

- Уявляю,- трохи подумавши, відказав Том.

Наближався полудень. У гарячому повітрі плавали міазми зруйнованого міста, серед руїн плазувала всіляка погань.

- А чи повернеться все те коли-небудь, містере?

- Що? Цивілізація? Ніхто цього не бажає. І я перший.

- На якусь частку її я міг би погодитись,- приєднався до розмови ще один чоловік - Було в ній і дещо добре.

- Не забивайте собі голови дурницями! - вигукнув Грігсбі.- Тепер це вже неможливо.

- Ой, а таки з'явиться колись який-небудь сміливий фантазер і все владнає,- знову сказав той чоловік.- Згадаєте моє слово.

- Ні, не буде цього,- заперечив Грігсбі.

- А я кажу, буде. Хтось із доброю душею, що зможе повернути нам невелику частку цивілізації - таку, щоб ми могли жити в мирі...

- Найперше, що ви дістанете, буде війна.

- А може, цього разу буде інакше...

Нарешті вони досягли центру площі, де було обгороджене місце. Тим часом до міста в'їжджав вершник з якимсь папірцем у руці.

Том, Грігсбі та інші дивилися довкола широко розплющеними очима, посувалися вперед і, готуючись плювати, збирали в роті слину. Від хвилювання серце Тома лунко калатало. Гаряча земля пекла босі ноги.

- Ось ми й прийшли, Томе. Плюй!

Чотири поліцаї з жовтими нашивками на рукавах - знаками їхньої влади над іншими - стояли обабіч огорожі й пильнували, щоб ніхто не кинув камінь.

- Бачиш,- сказав Грігсбі,- кожен вважає, що він дістав свій шанс. Ти розумієш, Томе? Ну, давай!

Том стояв і дивився на картину.

- Плюй же, Томе!

В роті у Тома пересохло.

- Не барися, Томе, не затримуй інших!

- Але ж вона прекрасна...- по волі мовив Том.

- Ну, то я плюну за тебе!

Грігсбі плюнув, і слина зблиснула проти сонця. На картині жінка спокійно й таємниче усміхалася до Тома, а він дивився на неї, і його серце ще дужче калатало в грудях, а у вухах бриніла незнана музика.

- Вона прекрасна...- знову мовив він.

- Плюй же, поки поліція не...

- Увага!..- розляглося над площею.

Черга замовкла. Щойно Тома лаяли за те, що він затримує інших, а тепер усі повернулися до вершника, що виїхав на площу.

- Як вона називається, сер? - тихо запитав Том.

- Картина? Здається, "Мона Ліза"... Так, Томе, "Мона Ліза".

- Оголошення! - вигукнув вершник.- Адміністрація ухвалила рішення сьогодні опівдні віддати картину на площі в руки тих, хто там буде, щоб вони мали змогу взяти участь у її знищенні!..

Том не встиг і ойкнути, як навколо зчинився страшенний ґвалт. Боляче штовхаючись, натовп поніс його до картини. Поліцаї, рятуючись, розбіглися геть. Почувся різкий звук розірваного полотна. Безліч рук, мов дзьоби голодних птахів, тяглися до картини й роздирали її на шматки. Тома майже проволокли по знищеному портрету. Сліпо наслідуючи інших, він ухопився за край фарбованого полотна, смикнув, затис у руці відірваний клапоть, а тоді впав і, відчуваючи болючі удари багатьох ніг, викотився з натовпу.

Закривавлений, у подертому одязі, він бачив, як старі жінки замислено розглядали клаптики полотна, а чоловіки трощили раму, відривали рештки картини й дерли їх ущент. Один лише Том стояв осторонь на розбурханій площі. Опам'ятавшись, він поглянув на свою руку, що стискала схований на грудях клаптик полотна.

- Гей, Томе! - гукнув Грігсбі.

Нічого не відповівши, Том заплакав і чимдуж побіг геть. Засунувши міцно стиснуту руку під одяг, він, не озираючись, вибіг розбитою бомбами дорогою в поле, перебрів неглибокий струмок, а тоді попростував далі й десь перед заходом сонця дістався до невеличкого селища. Близько дев'ятої години, перейшовши селище, він ступив на подвір'я зруйнованої ферми. В глибині подвір'я, у вцілілій половині силосної вежі, спали його мати, батько, брат. Том швидко прослизнув у маленькі двері й тихо ліг долі.

- Томе! - тихенько покликала в темряві мати.

- Ти де був? - гримнув батько.- Ось я тобі вранці покажу!

Брат штурхонув Тома ногою.

- Годі, спіть,- півголосом мовила мати.

Том дістав ще одного штурхана ногою.

Затамувавши дух, він лежав із заплющеними очима і міцно притискав руку до грудей. Минуло з півгодини. Довкола було тихо.

Потім хлопець відчув на собі холодне бліде проміння. Високо в небі плив місяць. Маленька смужка його світла пробилася до силосної вежі, помалу проповзла по тілу Тома й торкнулась обличчя. Тільки тоді він обережно, сторожко дослухаючись до віддиху тих, що спали поряд, випростав руку, повагався, глибоко зітхнув, а тоді завмер, розтулив кулак і старанно розрівняв невеличкий клаптик вкритого фарбою полотна.

В його руці була У с м і ш к а.

Том дивився на неї при блідому світлі, що лилося з нічного неба, і подумки знову й знову повторював: "Усмішка... Чарівна Усмішка..."

Навіть після того як десь через годину він обережно згорнув і сховав той клаптик, Усмішка стояла в нього перед очима. Він заплющив очі і навіть у темряві бачив перед собою Усмішку. Він бачив її, теплу та ніжну, і вві сні, коли весь світ затих і тільки місяць, спершу піднімаючись, а потім, уже над ранок, опускаючись, плив у холодному небі.Б

Огляд та аналіз твору "Усмішка" Рея Бредбері.

Оповідання Рея Бредбері "Усмішка" - це черговий витвір-попередження автора.

# data[].attributes.attachment_link.title
Усмішка - Рей Бредбері, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Замовляйте книжку на сайті видавництва НК Богдан Черга на міській площі зібралась о п'ятій годині ранку, коли ніде ще не світилося, а далеко в навколишніх селищах співали півні... Черга на міській площі зібралась о п'ятій годині ранку, коли ніде ще не світилося, а далеко в навколишніх селищах співали півні.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги, що говорять (аудіокниги шкільної програми)

# data[].attributes.attachment_link.title
Рей Бредбері "Усмiшка"

# data[].attributes.headline
Ну, щоб, здавалося, слова...

# data[].attributes.subject
Ну, щоб, здавалося, слова...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Рей Ду́ґлас Бре́дбері (англ. Raymond (Ray) Douglas Bradbury; 1920 — 2012) — американський письменник-фантаст, відомий за антиутопією «451 градус за Фаренгейтом», циклу оповідань «Марсіанські хроніки» і частково автобіографічним романом «Кульбабове вино». Традиційно вважається класиком наукової фантастики.

Цитати з творів[ред.]

«451 градус за Фаренгейтом»[ред.]

Якщо тобі дадуть лінійований папір, пиши впоперек — епіграф до роману

| — Хуан Рамон Хіменес

451° за Фаренгейтом — температура, при якій загоряється папір[1]

Це було б смішно, якби не було так серйозно.

| — Фабер

Важко сказати, в який саме момент народжується дружба. Коли по краплині наливаєш воду в посудину, буває якась одна, остання крапля, від якої він раптом переповнюється, і волога переливається через край, так і тут у ряді добрих вчинків якийсь один раптом переповнює серце.

| — Монтег

Врешті-решт, ми живемо у вік, коли люди вже не представляють цінності. Людина в наш час - наче паперова серветка: її виривають, викидають, беруть нову, виривають, кидають...Люди не мають свого обличчя.

| — Дядько Клариси Маклелан

Ненавиджу римлянина на ймення Статус Кво ... - Ширше відкрий очі, живи так жадібно, ніби через 10 секунд помреш. Намагайся побачити світ. Він прекрасніше будь-якої мрії, створеної на фабриці і оплаченої грошима. Не проси гарантій, не шукай спокою - такого звіра немає на світі. А якщо є, так він схожий на мавпу-лінивця, яка цілісінький день висить на дереві головою вниз, і все життя проводить в сплячці. До біса! Тряхни посильніше дерево, нехай ця лінива скотина трісне дупою об землю!

| — Дідусь Гренджера

Насамперед ми повинні побудувати фабрику дзеркал. І в найближчий рік видавати дзеркала, дзеркала, нічого, крім дзеркал, щоб людство могло гарненько розглянути в них себе.

| — Гренджер

А ще я думав про книжки. І вперше зрозумів, що за кожною з них стоїть людина. Людина думала, виношувала у собі думки. Витрачала безліч часу, щоб записати їх на папері. А мені це раніше і в голову не приходило.

| — Монтег

У людини є одна чудова властивість: якщо доводиться все починати спочатку, вона не впадає у відчай і не втрачає мужності, бо вона знає, що це дуже важливо, що це варте зусиль.

| — Монтег

Самі створюйте те, що може врятувати світ, - і якщо потонете по дорозі, так хоч будете знати, що пливли до берега.

| — Фабер

Всьому свій час. Час руйнувати і час будувати. Час мовчати і час говорити.

| — Монтег

Перш за все робота, а після роботи розваги, а кругом скільки завгодно, на кожному кроці, насолоджуйтеся! Так навіщо ж вчитися чому-небудь, окрім вміння включати рубильники, загвинчувати гайки, приганяти болти?

| — капітан Бітті

Тепер вам зрозуміло ... чому книги викликають таку ненависть, чому їх так бояться? Вони показують нам пори на обличчі життя. Тим, хто шукає тільки спокою, хотілося б бачити перед собою воскові обличчя, без пор і волосся, без виразу.

| — Фабер

Розкручуйте людський розум в шаленому вихорі, швидше, швидше! - Руками видавців, підприємців, радіомовників, так, аби відцентрова сила викинула геть усі зайві, непотрібні шкідливі думки! — слова капітана Бітті, керівника пожежної команди

Є злочини гірші, ніж спалювати книжки. Наприклад — не читати їх

Коли не хочеш, щоб дім побудували, заховай цвяхи і дошки. Коли не хочеш, щоб людина стала нещасною через політику, не давай їй змоги роздивитися проблему з двох боків. Хай бачить лише один бік, а ще ліпше — жодного[2] — слова капітана Бітті, керівника пожежної команди

If you don't want a house built, hide the nails and wood. If you don't want a man unhappy politically, don't give him two sides to a question to worry him; give him one. Better yet, give him none

Влаштовуйте різні конкурси, наприклад: хто краще запам'ятає слова популярних пісеньок, хто може назвати столиці штатів чи хто знає, скільки зібрали зерна в штаті Айова минулого року. Напихайте людям голови інформацією, яку не можна перетравити; захаращуйте їх нічого не вартими «фактами», аби вони переситилися, аби відчували себе «чудово поінформованими». І тоді вони вважатимуть, що думають, що рухаються вперед, хоч насправді й стоять на місці — слова капітана Бітті, керівника пожежної команди

Марсіанські хроніки[ред.]

У нас, землян, є дар руйнувати велике і прекрасне. Якщо ми не відкрили сосисочної в Єгипті серед руїн Карнакського храму, то лише тому, що вони лежать на відшибі і там не розвернеш комерції

Ненавиджу це почуття правоти, коли в глибині душі я не впевнений, що правий.

... в мертвих містах чомусь хочеться говорити пошепки, хочеться дивитися на захід сонця.

Нині вночі в повітрі пахло Часом. Він посміхнувся, подумки оцінюючи свою вигадку. Непогана думка. А справді: чим пахне Час? Пилом, годинами, людиною. А якщо задуматися, який він - Час тобто - на слух? Він ніби вода, що струмує в темній печері, наче голоси, що кличуть, наче шерех землі, що сиплеться на кришку порожнього ящика, наче дощ. Підемо ще далі, запитаємо, як виглядає Час? Він точно сніг, безшумно летить в чорний колодязь, або старовинний німий фільм, в якому сто мільярдів осіб, як новорічні кулі, падають вниз, падають на ніщо. Ось чим пахне Час і ось який він на вигляд і на слух.

Коли тобі що-небудь втовкмачити в голову, починаєш брехати самому собі. Кажеш, що всі інші неправі, а ти прав.

У американців мистецтво завжди особлива стаття, його місце - в кімнаті дивакуватого сина нагорі. Решта приймають його, так би мовити, недільними дозами, дехто в суміші з релігією.

... Наука - дослідження дива, яке ми не в силах пояснити, а мистецтво - тлумачення цього дива. Вони не дозволяли науці знищити естетичне, прекрасне. Це ж все питання міри.

Шлюб навіть молодих людей робить старими, давно знайомими ...

Кульбабове вино[ред.]

Кульбабове вино. Самі ці слова - точно літо на язиці. Кульбабове вино - спіймане і закупорене в пляшці літо.

Уперед за друзями, і геть ворогів! Такий був девіз цих чудових туфель. Час біжить надто швидко? Ти хочеш його наздогнати? Хочеш завжди бути прудконогий? Тоді придбай собі туфлі-легкоступи «Парра»! Легко-ступи «Парра»!

Спершу живеш, живеш, ходиш, робиш що небудь, а сам навіть не помічаєш. І потім раптом побачиш: ага, я живу, ходжу або там дихаю - ось це і є по справжньому в перший раз.

Дорослі та діти - два різні народи, ось чому вони завжди воюють між собою. Дивіться, вони зовсім не такі, як ми. Дивіться, ми зовсім не такі, як вони. Різні народи - «і один одного вони не зрозуміють».

... Візьми літо в руку, налий літо в келих - в самий крихітний, звичайно, з якого тільки й зробиш єдиний терпкий ковток, піднеси його до губ - і по жилах твоїх замість лютої зими побіжить спекотне літо ...

Смерть - це коли він через місяць стояв біля її високого стільчика і раптом зрозумів, що вона ніколи більше не буде тут сидіти, не буде сміятися чи плакати

Людина живе в сьогоденні, будь то молоде сьогодення чи старе сьогодення; але іншого вона ніколи не побачить і не дізнається.

Так я і знала. Про жінку завжди пліткують, навіть якщо їй вже стукнуло дев'яносто п'ять.

Коли людині сімнадцять, вона знає все. Якщо їй двадцять сім і вона як і раніше знає все — значить, їй все ще сімнадцять

Перше, що дізнаєшся в житті, — це те, що ти дурень. Останнє, що дізнаєшся, — це що ти, все той же дурень

Мені здається, як не приємно нам було зустрічатися в ці останні тижні, ми все одно більше не могли б так жити. Тисяча галонів чаю і п'ятсот штук печива - цілком достатньо для однієї дружби.

Інше[ред.]

Люди просять мене пророкувати майбутнє, а я хочу всього лише запобігти йому.[3]

Яблучко до яблучка, свояк свояка, психи теж кучкуються.[4]

Чоловік в 17 років — ідіот, в 18 — бовдур, до 20 розвивається до придурка, в 25 він простак, в 30 — ні те ні се, і тільки до славного 40-річного віку стає звичайним дурнем.[5]

Із інтерв'ю[ред.]

Люди — ідіоти. Вони зробили купу дурниць: придумували костюми для собак, посаду рекламного менеджера і штуки на зразок айфона, не отримавши взамін нічого, крім кислого присмаку. Людству дали можливість відкривати просотри космосу, але воно хоче займатися споживанням — пити пиво і дивитися серіали[6]

Жуль Верн був моїм батьком. Веллс — мудрим дядечком. Едгар Аллан По доводився мені двоюрідним братом, він як кажан — вічно мешкав у нас на темному горищі. Флеш Гордон та Бак Роджерс — мої брати і товариші. Ось вам і вся моя рідня. Ще додам, що моєю матір'ю, цілком ймовірно, була Мері Воллстонкрафт Шеллі, авторка Франкенштейна. Ну, ким я ще міг стати, як не письменником-фантастом із такою сімейкою[7]

Все в цьому світі повторюється. Моє дитинство припало на Велику депресію, а глибока старість — на круту фінансову кризу. Ти дивишся в майбутнє і бачиш там химерні планети, нові космопорти і машини, що літають повітрям, а закінчується все падінням долара на біржі[6]

Дев'яносто років — це зовсім не так круто, як я думав раніше… Сотня просто звучить солідніше. Уявіть собі заголовки у всіх газетах світу — «Бредбері виповнилося сто років!». Мені відразу видадуть якусь премію: просто за те, що я ще не вмер[6]

Я не можу назвати письменника, чиє життя було б краще від мого. Всі мої книги видані, вони є у всіх шкільних бібліотеках і коли я виступаю перед публікою, мені аплодують ще до того, як я почну говорити[7]

Про що я мрію зараз? Я сподіваюся дожити до того моменту, коли ми приземлимося на Марсі. Я б із задоволенням став першим небіжчиком на Марсі. Мій прах можна було б помістити в яку-небудь западину на планеті і назвати її на честь мене[7]

Якби ми слухалися нашого розуму, в нас би ніколи не було любовних відносин. У нас би ніколи не було дружби. Ми б ніколи не пішли на це, тому що були б цинічні: «Щось не те відбувається» — або: «Вона мене кине» — або: «Я вже раз обпікся, а тому…» Дурниця це. Так можна впустити все життя. Кожного разу потрібно стрибати зі скелі та відрощувати крила на шляху донизу[8]

Не думайте. Мислення – це ворог творчості. Це самосвідомість, і все, що є самосвідомим – досить паршиве. Ви не можете спробувати робити щось, ви просто повинні робити це. [9]

Я знаю, що ви чули це тисячу разів. Але це правда – важка праця окуповується. Якщо ви хочете бути класним, ви повинні практикуватись, практикуватись, практикуватись. Якщо ви не любите щось, то не робіть цього. [9]

Люди повинні навчати себе самі – ви можете отримати повну освіту без грошей. У свої 10 років я прочитав всі книги в бібліотеці, і написав тисячі історій. [9]

Ви повинні стрибати зі скель кожен раз, і кожен раз будувати собі крила на шляху донизу. [9]

Любов і є відповіддю на всі питання. Це єдина причина, щоб зробити що-небудь. Якщо ви не пишете оповідання, які ви любите, ви ніколи не зробите цього. Якщо ви не пишете розповіді, які люблять інші люди, ви ніколи не створите цього. [9]

Наповніть свій погляд захопленням та живіть так, ніби на 10 секунд повинні померти. Побачте світ. Це фантастичніше, ніж будь-які мрії, зроблені на заводах. [9]

Я думаю, що життя занадто серйозне, аби сприймати його всерйоз. [9]

Виноски[ред.]

1. ↑ Рей Бредбері. 451° за Фаренгейтом (переклад Євгена Крижевича)

2. ↑ Рей Бредбері. 451° за Фаренгейтом (переклад Євгена Крижевича)

3. ↑ Есе «Beyond 1984: The People Machines»

4. ↑ «Давайте всі вб'ємо Констанцію»

5. ↑ «Науковий підхід»

6. ↑ а б в Рэй Брэдбери: «Есть ощущение, что книги умирают» // Аргументы и факты : газета. — 2010. — № 33.

7. ↑ а б в Сьогодні світ вперше святкує день народження Рея Бредбері без нього

8. ↑ З виступу в Браунівському університеті

9. ↑ а б в г д е ж 7 натхненних цитат від Рея Бредбері.

# data[].attributes.headline
Фантастика...

# data[].attributes.subject
Фантастика...

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Зарубіжна література

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Фантастику читають гуманітарії і техніки, робітники й службовці. Практично, фантастикою цікавиться кожен. А особливо - молодь від 14 до 25 років. Наукова фантастика зайняла досить міцні позиції в світовому літературному процесі. Проте спостерігалося трохи зверхнє ставлення до цього жанру, по-перше, через подачу серйозних проблем у стилі захоплюючих пригод; по-друге, наука розвивається дедалі швидше, тому науково-фантастичні передбачення і відкриття не встигають за фантастичними науковими дослідженнями.

Фантастика (грец. phantastike - мистецтво уявляти) - це 1) різновид художньої літератури; 2) спосіб художнього творення, в основі якого лежить нереальне, уявне, чарівне, наприроднє.

Інтерес до фантастики посилювався в переломні моменти історії, наукові й промислові перевороти, соціальні й духовні струси.

Роль фантастики велика, вона впливала на свідомість читачів, допомагала відчути себе землянами, відповідати за планету, за людський рід, психологічно готувала їх до сприймання майбутнього світу. Фантастика відіграла велику роль і для науки, зокрема космічних досліджень. Письменники - фантасти сповістили про вихід у космос, намітили етапи проникнення в світовій простір і створили екстремальні ситуації, з якими на практиці зіткнулися космонавти. Отже, прилучила мільйони людей до космічного світосприймання, наблизила Всесвіт до людства.

Фантастика - популярний різновид художньої літератури. Вона поділяється на наукову фантастику і "фентезі".

Наукова фантастика - жанр літературний, популярний серед молоді.

"Фентезі" - своєрідні казки для дорослих, у центрі яких переважно боротьба зі злом. Лін Картер, автор книги "Уявні світи", визначив "фентезі" як оповідання про дива, які не належать ні до наукового світу, ні до потойбічного. Такі твори часто створювалися на основі міфологічних і казкових образів, сюжетів.

Термін "наукова вигадка" або "наукова белетристика", виник у 1926 році в Америці і був вперше впроваджений письменником X. Гернсбеком. До його появи і впровадження існували інші поняття: "науковий" і "фантастичний" (так свої романи називали Жюль Верн і Г. Уеллс). Обидва поняття об'єднав в одне "науково- фантастичне" Я. Перельман у 1914 році, додавши його як підзаголовок до свого оповідання "Сніданок у невагомій кухні".

Наукова фантастика поєднала в собі метод художньої літератури з пізнанням і відображенням світу, в якому на першому плані - уява та інтуїція, метод науки з експериментальною основою і суворою логікою аналізу.

Рей Бредбері стверджував: "Фантастика - це реальність, що нас оточує", вона "вчить мислити, а отже, приймати рішення, виявляти альтернативи й закладати основи майбутнього прогресу".

Тематичний спектр наукової фантастики різнобарвний:

* прогностична, винахідницька;

* ненаукова, казкова;

* утопічна, позитивна;

* попередження від необачних шляхів, які можуть виявитися фатальними завтра.

Наукова фантастика ставила і розв'язувала соціально-естетичні проблеми: зображення моделі майбутнього, психологічних нюансів у взаєминах людей і поведінці окремої особистості, неймовірних припущень форм розумного життя, аналізу різноманітних шляхів, які ведуть не тільки до цивілізації, а й до її фізичного й духовного знищення, відповідальності людей науки й людей, що відповідають за науку.

Проблема відповідальності - одна з головних. Вона потребувала від людини навчитися поводитися з власними знаннями, бути добрішою, ніж вона є, зберегти планету для наступних поколінь,

Основні напрями розвитку наукової фантастики:

соціально-філософський - П'єр Буль "Планета мавп"; брати Стругацькі: "Важко бути богом"; "Кульгава доля"; Рей Бредбері "451° по Фаренгейту";

стосунків з позаземними цивілізаціями - Г. Уеллс "Війна світів";

відповідальності людей за наслідки наукових відкриттів - Г. Уеллс "Людина - невидимка";

взаємовідносин людини і природи - Г. Уеллс "Острів доктора Моро";

психологічна непримиренність "особистості" й "суспільства".

Науково-фантастичний твір містив у собі:

* парадоксальну ідею, небачений експеримент, дивну гіпотезу;

* конфліктну ситуацію і раптовий поворот дії, що акцентувало увагу на моральному підґрунті проблеми;

* функціональну роль героя, нівелювання його особистісного начала, типізацію найкращих рис сучасників;

* безмежні можливості людського розуму й серця;

* співвідношення "життєвої правди" майбутніх днів з реальним історичним досвідом, продовженим у часі;

Для фантастики в цілому були властиві такі риси: динамізм сюжету і події, обов'язкове поєднання інтересів науково-технічного прогресу, наявність пригодницького елемента, героїчні характери персонажів.

Розглядати соціальну фантастику відірвано від наукових ідей часу неправомірно, як історичні романи від історичних подій. Вона повинна прогнозувати наукові відкриття.

Своєрідність наукової фантастики

Вона орієнтувалася не тільки на технічний прогрес, а й на соціальні та моральні наслідки винаходів і відкриттів, досліджувала конфлікти й проблеми сучасної дійсності. У збільшуваному склі фантастики відбивалися життєві процеси. Вона ввібрала в себе людський досвід, будь-які фантастичні образи не можуть бути зовсім довільними, зіткані "з нічого". Разом з тим містять і прийоми фантастики: умовність, гротеск, гіперболу, алегорії, символіку, неологізми, умовні терміни, науковоподібну лексику, тяжіння до загальності, до гуманізму. "Помилка - протиставляти фантастику реалізмові, - казав І. Єфремов. - Фантастичні твори в основі своїй повинні бути реальні, точніше, здаватися такими".

Під поняттям "фентезі" розуміють ненаукову, близьку до типу казкової фантастику.

Схожість між науковою фантастикою і "була" містилася в одному: фантасти вдаються до казкової вигадки, вирішенню тих самих проблем, що й НФ: часу й простору, життя і смерті людини.

Відрізнялися тим, що "фентезі" пояснювала незвичайне, неможливе в найхимерніших відбитках, де перетворення мотивувалося науковими експериментами, чудеса створювалися прибульцями з космосу тощо. У "фентезі" могло трапитися будь-що, але, як правило, те, чого насправді не буває. У науковій фантастиці йшлося про те, що може статися в майбутньому або за яких-небудь обставин.

Значення наукової фантастики полягало в тому, що вона пробудила інтерес до науки, показала незвичайну реальність, підготувала ґрунт для найкращого засвоєння інформації про майбутнє. Її мета - показати вплив науки на розвиток суспільства і людини, відобразити науковий прогрес, опанувати природу і пізнати світ психіки майбутньої людини.

# data[].attributes.attachment_link.title
Фантастика як різновид художньої літератури - ЗАРУБІЖНА ФАНТАСТИКА XX-XXI СТОЛІТТЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Фантастику читають гуманітарії і техніки, робітники й службовці. Практично, фантастикою цікавиться кожен. А особливо - молодь від 14 до 25 років. Наукова фантастика зайняла досить міцні позиції в світовому літературному процесі. Проте спостерігалося трохи зверхнє ставлення до цього жанру, по-перше, через подачу серйозних проблем у стилі захоплюючих пригод; по-друге, наука розвивається дедалі швидше, тому науково-фантастичні передбачення і відкриття не встигають за фантастичними науковими дослідженнями.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Новела (італ. nоvеllа - букв, новина, від лат. nоvеllus - новітній) - епічний жанр; невеликий за обсягом прозовий твір про незвичайну життєву подію з несподіваним фіналом, напруженою та яскраво вимальованою дією. Новелі властиві лаконізм, яскравість і влучність художніх засобів. Вона вирізняється стрункою та усталеною конструкцією. До композиційних канонів новели належать наявність згорненої композиції з яскраво вираженим переломним моментом у сюжеті, перевага сюжетної одно лінійності, зведення до мінімуму кількості персонажів. Героями новел є особистості, які потрапили в незвичайні життєві обставини, і автор концентрує увагу на змалюванні їх внутрішнього світу, переживань та настроїв.

Сюжет новел простий, надзвичайно динамічний, містить у собі момент ситуаційної або психологічної несподіванки. Новела як літературний жанр з'явилася у XIV-XV ст. в Італії. В епоху Відродження новела це невеличке оповідання з гумористичним чи сатиричним забарвленням, що передавало "новини дня". "Декамерон" Дж. Боккаччо є характерним циклом новел тієї доби. У XVII ст. з'явилися "Повчальні новели" М. Сервантеса. Найбільшого розквіту новела досягає у XIX ст. (П. Меріме, Гі де Мопассан, О. Генрі, Е. По та ін.). Звертаються до цього жанру й сучасні письменники.

Новела, Що таке Новела?

# data[].attributes.attachment_link.title
Новела, Що таке Новела?

# data[].attributes.attachment_link.description
Новела (італ. nоvеllа - букв, новина, від лат. nоvеllus - новітній) - епічний жанр; невеликий за обсягом прозовий твір про незвичайну життєву подію з несподіваним фіналом, напруженою та яскраво вимальованою дією. Новелі властиві лаконізм, яскравість і влучність художніх засобів. Вона вирізняється стрункою та усталеною конструкцією.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Оповідання - малий жанр епосу; невеликий прозовий твір, сюжет якого будується на одному, інколи кількох епізодах з життя одного або кількох персонажів. Невеликі розміри твору вимагають одноманітного, чіткого за побудовою сюжету, по казу характерів здебільшого у сформованому вигляді, використання стислих лаконічних описів. Оповідання як жанр близьке до іншого епічного жанру малої форми - новели, але відрізняється від неї більш виразною композицією, наявністю описів, роздумів, відступів. Конфлікт в оповіданні, якщо він є, не такий гострий, як у новелі. Розповідь в оповіданні часто ведеться від особи оповідача. Як самостійний жанр оповідання сформувалося в XIX ст. З того часу цей жанр поширений у художній літературі.

Оповідання, Що таке Оповідання?

# data[].attributes.attachment_link.title
Оповідання, Що таке Оповідання?

# data[].attributes.attachment_link.description
Оповідання - малий жанр епосу; невеликий прозовий твір, сюжет якого будується на одному, інколи кількох епізодах з життя одного або кількох персонажів. Невеликі розміри твору вимагають одноманітного, чіткого за побудовою сюжету, по казу характерів здебільшого у сформованому вигляді, використання стислих лаконічних описів.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Символ (від грец. symbolon - умовний знак, натяк) - предметний або словесний знак, який опосередковано виражає сутність певного явища, має філософську смислову наповненість, тяжіє до певного узагальнення. Саме тому, що символ відображає процес активного перетворення внутрішнього на зовнішнє, а також відмінність внутрішнього від зовнішнього, він не збігається за значенням із жодним тропом. Символ завжди має переносне значення. Він тісно пов'язаний з наукою, міфом, вірою, поезією, але не зводиться до них, оскільки він тяжіє до певного узагальнення, на відміну від алегорії, що виявляється в конкретному образі.

Символ прагне до розширення змісту, а не його повного визначення, що характерне для поезії символізму, ц естетичної концепції. Наприклад, блакитний колір у поезії А Рембо - символ надії, дощ у поезії П. Верлена - символ самотності, туги людини тощо. Внаслідок багатозначності символ може по-різному трактуватися.

Символ, Що таке Символ?

# data[].attributes.attachment_link.title
Символ, Що таке Символ?

# data[].attributes.attachment_link.description
Символ (від грец. symbolon - умовний знак, натяк) - предметний або словесний знак, який опосередковано виражає сутність певного явища, має філософську смислову наповненість, тяжіє до певного узагальнення. Саме тому, що символ відображає процес активного перетворення внутрішнього на зовнішнє, а також відмінність внутрішнього від зовнішнього, він не збігається за значенням із жодним тропом.

# data[].attributes.headline
Світ-краса...

# data[].attributes.subject
Світ-краса...

# data[].attributes.headline
Виконай вправу...

# data[].attributes.subject
Виконай вправу...

# data[].attributes.body
Скласти "Пам'ятку для людства"

# data[].attributes.attachment_link.title
Складіть звернення

# data[].attributes.headline
Українка про загадкову усмішку...

# data[].attributes.subject
Українка про загадкову усмішку...

# data[].attributes.headline
Вислови свою думку...

# data[].attributes.subject
Вислови свою думку...

# data[].attributes.headline
Вислови свої враження...

# data[].attributes.subject
Вислови свої враження...

# data[].attributes.headline
Тестові завдання до твору.

# data[].attributes.subject
Тестові завдання до твору.

# data[].attributes.body
Результат відправ своєму вчителю

# data[].attributes.attachment_link.title
Рей Бредбері. "Усмішка"

# data[].attributes.attachment_link.description
Дайте відповідь на запитання, обравши одну відповідь.

# data[].attributes.headline
Дякую за увагу...

# data[].attributes.subject
Дякую за увагу...