# data[].attributes.location_name
Херсонес Таврійський, вулиця Давня, Севастополь

# data[].attributes.headline
Херсонес Таврійський, вулиця Давня, Севастополь

# data[].attributes.subject
Херсонес Таврійський, вулиця Давня, Севастополь

# data[].attributes.body
античне і візантійське місто-держава в південно-західній частині Криму

# data[].attributes.attachment_link.title
Херсонес Таврійський

# data[].attributes.headline
Керч(Пантікапей)

# data[].attributes.subject
Керч(Пантікапей)

# data[].attributes.body
Міф про заснування Пантікапея
За часів аргонавтів син Еета, переслідуючи елінів, які вкрали Медею і золоте руно, прибув з Колхіди, з володінь свого батька, на берег Боспору Кімерійського. Тут він отримав від скіфського царя Агаета частину землі та заснував Пантікапею. При цьому пантікапейці повідомляли, що назва міста взята від назви річки Пантікапеї (згадував ще Геродот), яка відмежовує землю скіфів-землеробів від землі скіфів-кочівників. Назва річки Пантікапея, як і назва міста, пов'язана з богом Паном, лик якого часто зображався на монетах Пантікапеї.

# data[].attributes.body
З перекладу з грецької- Богом дана

Місто заснували вихідці з грецького міста Мілет (Мала Азія) в середині VI столітті до н. е., назвавши поселення Теодосія («Богом дана»).

Перші поселенці жили в землянках і напівземлянках. Займалися сільським господарством, ловили рибу, розвивали ремісничу справу, налагодили торгівлю з батьківщиною і з місцевими племенами. Зручне географічне розташування на перехресті торговельних шляхів, родючі землі та зручна гавань створили сприятливі умови для швидкого розвитку міста. Грецькі купці везли на продаж оливкову олію, вино, прикраси, посуд, а купували шкіри, ліс, рибу, хліб. Наймана морська служба була головним родом занять більшості вільних громадян Феодосії. За свідченням грецького історика Страбона, порт міста того часу міг прийняти до 100 кораблів. Це був типовий грецький поліс, тобто місто-держава.

# data[].attributes.location_name
Парутине, Миколаївська область

# data[].attributes.headline
Парутине, Миколаївська область(Ольвія)

# data[].attributes.subject
Парутине, Миколаївська область(Ольвія)

# data[].attributes.body
Інколи у документах Ольвію називали Борисфеном на честь грецької назви р. Дніпро.

На в’їзді до музею викарбувані кам’яні зображення дельфіна та орла. Дельфін символізує греків-мореплавців, а орел – степи, в яких вони поселились.

Від більшості споруд давньої Ольвії залишились лише фундаменти та й ті часто відновлені, щоб туристи могли уявити масштаби та призначення кожної будівлі.
Чимало споруд стародавнього поліса у XV ст. розібрали турки для побудови Очаківської фортеці, а ще через 400 років об’єкт став ласим шматком для чорних археологів.
Ольвія офіційно стала заповідником лише у 1926 р., а у 2002 р. заклад «підвищили», надавши йому звання національного

# data[].attributes.attachment_link.title
Гордість України. Життя і смерть цивілізації: історія щасливого міста Ольвія

# data[].attributes.location_name
Білгород-Дністровський район, Одеська область, Україна

# data[].attributes.headline
Білгород-Дністровський район, Одеська область, Україна(Тіра)

# data[].attributes.subject
Білгород-Дністровський район, Одеська область, Україна(Тіра)

# data[].attributes.body
давньогрецьке місто, розташоване на правому березі Дністровського лиману на території сучасного м. Білгорода-Дністровського Одеської області.
Від некрополя Тіри до наших днів зберігся тільки кам'яний склеп римського часу, що отримав назву «Скіфська могила» та знаходився під п'ятиметровим курганом. Внутрішня поверхня стін склепу покрита хвилеподібними та спіральними рельєфними візерунками.
Місто було засноване вихідцями з Мілета, ймовірно, наприкінці VI — на початку V ст. до н. е., точна дата поки що не встановлена. Освоєння району колонізації відбувалося інакше, ніж в Ніконії або Ольвії: в архаїчний час сільські поселення навколо Тіри були відсутні. У зв'язку з цим є підстави реконструювати просторове розташування сільськогосподарських угідь Тіри для кінця

# data[].attributes.location_name
Археологічний музей "Добранічівська стоянка", Добраничівка, Київська область

# data[].attributes.headline
Археологічний музей "Добранічівська стоянка", Добраничівка, Київська область

# data[].attributes.subject
Археологічний музей "Добранічівська стоянка", Добраничівка, Київська область

# data[].attributes.body
Добраничівська стоянка — археологічна пам'ятка поселення доби пізнього палеоліту.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Добраничівська стоянка - археологічна пам'ятка, поселення доби пізнього палеоліту.

Стоянка розташована на території села Добраничівка Бориспільського району Київської області, на лівому березі річки Супій (притока Дніпра).

Розкрито чотири господарсько-побутових комплекси, що складалися зі стаціонарних округлих жител з мамонтових кісток типу чуму народів Півночі Росії, ям-сховищ, внутрішніх і зовнішніх вогнищ та виробничих центрів. Комплекс крем'яних знарядь та виробів з гірського кришталю характеризувався різцями кутового і бокового типів, кінцевими скребачками скорочених пропорцій, їх подвійними зразками, копальнями й сокировидними знаряддями, проколками, а також різноманітними мікролітами із затупленим краєм - ланцетоподібними вістрями, прямокутниками тощо. Кістяні знаряддя представлені проколками та молотками з рога північного оленя, знахідки мистецтва - унікальною стилізованою жіночою фігуркою із середньодніпровського бурштину, рештки фауни - кістками мамонта й північного оленя, а також бізона, вівцебика, ведмедя, вовка, лисиці, зайця та інших тварин.

Згідно з попередніми радіокарбоновими датами, вік пам'ятки визначається близько 13 тисяч років. Комплекс пам'ятки пов'язується з епіграветською культурною традицією, яка представлена аналогічними пам'ятками в селі Гінці Лубенського району Полтавської області, селі Межиріч (див. Межиріцька стоянка), місті Фастів ( Фастівська стоянка) і Семенівкою I-III біля села Семенівка Баришівського району Київської області.

1952 року при прокладанні дороги через село робітники натрапили на купи кісток і черепів з бивнями і повідомили про знахідку археологів. Досліджувалась з 1953 р. І. Г. Шовкоплясом. Культурний шар залягав у лесі на глибині 1,5-2,5 м. Досліджувалася археологічними експедиціями у 1953, 1967, 1969 і 1970 роках. Залишки одного з господарсько-побутових комплексів Добраничівської стоянки є основною частиною експозиції спорудженого над ними музею (відкритий 1977 р.), який є філією Яготинського історичного музею.

Шовкопляс И. Г. Добраничевская палеолитическая стоянка // Краткие сообщения Института археологии Академии наук СССР. - 1955. - № 59.

Гладких М. И. Каменный инвентарь Добраничевской стоянки // Краткие сообщения Института археологии Академии наук СССР. - 1955. - № 59.

Шовкопляс И. Г. Добраничевская стоянка на Киевщине (некоторые итоги исследования) // Материалы и исследования по археологии. - 1972. - № 185.

# data[].attributes.attachment_link.title
Добраничівська стоянка - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Добраничівська стоянка - археологічна пам'ятка, поселення доби пізнього палеоліту. Стоянка розташована на території села Добраничівка Бориспільського району Київської області, на лівому березі річки Супій (притока Дніпра). Розкрито чотири господарсько-побутових комплекси, що складалися зі стаціонарних округлих жител з мамонтових кісток типу чуму народів Півночі Росії, ям-сховищ, внутрішніх і зовнішніх вогнищ та виробничих центрів.

# data[].attributes.location_name
Житомирська, Стоянка, Київська область

# data[].attributes.headline
Житомирська, Стоянка, Київська область

# data[].attributes.subject
Житомирська, Стоянка, Київська область

# data[].attributes.body
Житомирська стоянка археологічна пам'ятка – стоянка-майстерня відкритого типу. Розташована у Ки'ївській області.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Житомирська стоянка - археологічна пам'ятка, стоянка-майстерня відкритого типу. Розташована на околиці села Городище Черняхівського району Житомирської області. Її відкрив і дослідив В.Місяць (1959). Археологічний матеріал відкладався тут у проміжок часу від пізнього рису до раннього в'юрму. Крем'яна колекція налічує близько 6 тис. виробів, вкритих патиною різної щільності. За цим критерієм тут можуть бути виділені такі три комплекси - один пізньоашельський і два мустьєрських. Загальною їхньою рисою є високий індекс двобічної обробки знарядь та їх макролітичні розміри. В типології виробів між комплексами відчутні відміни еволюційного характеру: ашельські типи знарядь витісняються мустьєрськими, удосконалюються їхні форми, помітнішою стає спеціалізація. Техніка розщеплення типова для раннього палеоліту: безсистемна й радіальна, хоча є й леваллуазькі форми. Всі три комплекси генетично пов'язані між собою і належать до індустрій так званого східного мікоку.

Месяц В. А. Житомирская раннепалеолитическая стоянка. "Краткие сообщения Института археологии АН УССР", 1962, вып. 12;

Кухарчук Ю. В. Ашельский комплекс Житомирской стоянки. В кн.: Раннепалеолитические комплексы Евразии. Новосибирск, 1992;

Кухарчук Ю. В. Мустьерские комплексы Житомирской стоянки и их соотношение с индустрией Рихты. "Археологический альманах", Донецк, 1995, № 4.

# data[].attributes.attachment_link.title
Житомирська стоянка - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Житомирська стоянка - археологічна пам'ятка, стоянка-майстерня відкритого типу. Розташована на околиці села Городище Черняхівського району Житомирської області. Її відкрив і дослідив В.Місяць (1959). Археологічний матеріал відкладався тут у проміжок часу від пізнього рису до раннього в'юрму. Крем'яна колекція налічує близько 6 тис. виробів, вкритих патиною різної щільності.

# data[].attributes.location_name
Королево, Закарпатська область

# data[].attributes.headline
Королево, Закарпатська область

# data[].attributes.subject
Королево, Закарпатська область

# data[].attributes.body
Королево це найдавніша стоянка первісних людец
й на території україни.Королево лежить на висоті 146 метрів над рівнем моря.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Королево ( угор. Királyháza - дім короля) - селище міського типу у Берегівському районі Закарпатської області України, центр Королівської селищної громади. Розташоване на річці Тиса.

Назва Королево ( угор. Királyháza - дім короля) походить від мисливського королівського будинку, куди на полювання приїжджав угорський король Стефан V Арпад.

У різні часи село називалося: Фелсас, Кірайгазо, Кралово-над-Тісов, Королево. У 1995 р. назву селища Королеве було змінено на одну літеру.

Королево лежить на висоті 146 метрів над рівнем моря. Королево з усіх боків оточують гори: Чорна гора на північному заході (висота її 568 м.) гора Саргедь - на сході (393 м.) південніше - гора Камінь (347 м.) Криживський верх, а на півдні видніється гора Фрасин - 821 м, східніше бачимо гору Кобола - 615 м, прямо на схід - гора Іросла 598 м. За умов хорошої сонячної погоди далеко на півночі видно гору Тупий. Її висота 878 м. На північному сході видніється гора Товста, на вершині якої встановлено телевежу. На північ зразу за рікою Тиса, простягаються не високі гори Копанський Верх.

У Королеві розташована найдавніша людська стоянка в Центральній та Східній Європі - Королівська стоянка, яка на сьогоднішній день зруйнована місцевим щебеневим заводом.

В урочищі Круті Лани, що на південній околиці села, відкрито поселення раннього залізного віку (VII-VI століть до нашої ери). З околиць села походять розрізнені знахідки бронзових предметів.

Перша писемна згадка про Королево датується 1262 роком, коли папа Урбан IV у одному зі своїх листів пише про поселення QUARELIAZA (хоча є інші версії, за якими про Королево згадують на два роки раніше, тобто в 1262 році), а про Королівський замок Ньолаб - у 1279 році. В одній із грамот, датованій 1272 роком, Карой Роберт дозволив угорській знаті полювання на ведмедів, кабанів, оленів у навколишніх лісах, однак простому люду це було заборонено. Про існування замку у цій грамоті не згадується. Як свідчать угорські літописці, замок Ньолаб зводив (Кун) Ласло IV. Споруда мала неправильну форму, була двоярусною, схожою на пшеничний сніп (звідси замок і отримав свою назву). Спочатку замок був власністю Боршо Бенедека, а потім в 1312 році, Карой Роберт видав указ, згідно з яким бастіон отримав нового хазяїна. В IX-X ст. на місці замку існувало поселення слов'ян, а в кінці XII ст. на городищі був побудований дерев'яний королівський мисливський будинок, від котрого Королево і отримало свою назву.

У XIV ст. будують кам'яний замок, який отримав назву Замок Нялаб. Розташований на двох високих терасах скелястого пагорба, що височіє над р. Тиса, у пн.-зах. частині селища. В 1672 р. замок був зруйнований після придушення змови магнатів.

До наших днів збереглися лише деякі фрагменти стін замку.

У XIX столітті Королево - містечко Затисянського повіту (округу) Уґочанського комітату. 16 червня 1872 було відкрито ділянку Сату-Маре- Буштино Угорської Північно-східної залізниці, що пройшла через Королево. 24 жовтня 1872 відкрили ділянку залізниці з Королево до Чопа. Міська громада користувалася гербом із складною символікою: на срібному тлі - церква, над якою летить голуб (парафіяльна церква Святого Духа), гора, на якій стоїть вежа (руїни замку Нялаб) і риба (річка Тиса).

16 березня 1939 р. жменька студентів Севлюської вчительської семінарії та коло 100 місцевих селян з мисливськими рушницями під артилерійським вогнем весь день стримували наступ угорської армії, тільки авіаційна атака зламала оборону.

30 травня 1947 року Королево отримало статус селища міського типу.

Сім загадок найстарішої книги Закарпаття - Королівського Євангелія, написаного в Королеві:

1. Час написання. Це Євангеліє 1401 р. є однією з найдавніших закарпатських книг, що дійшли до нас. Принаймні, з точно датованих. Поява її саме в цю добу, на зламі XIV-XV ст. не є якимось випадковим історичним курйозом, воно глибоко закономірне. Це якраз кілька десятиліть, коли наш край і загалом карпато-дунайський регіон вже оговталися від трьох катастроф, що спіткали його за століття з сер. ХІІІ до сер. ХІV в. (Батиєва навала, феодальна війна 1300-1321 р. після вимирання династії Арпадовичів і Чорна Смерть сер. ХIV ст.), але ще не зазнали агресії з боку османів.

Оці кілька десятиліть (навіть півстоліття) інтермецо виявилися дуже плідними для культурного розвитку, від них збереглося не одне це Євангеліє, а ще кілька давніх пам'яток (ужгородський на півустав, грамота 1404 р. та ін.), не кажучи про кілька готичних церков на тій же Виноградівщині і Берегівщині, фрески Горянської ротонди тощо. Такий спалах на Закарпатті культурного феномену який можна характеризувати чи то як пізню готику, чи то як проторенесанс, поки тяжко пояснити, виходячи з традиційних уявлень про нашу нібито безпросвітну історію.

2. Місце. Взагалі-то зі зламу XIV-XV ст. до нас дійшли лічені примірники українських книжок. Вони з трьох головних центрів книгописання, за кожним з яких - кілька вікова історія. Це Київ, Волинь і Галичина. З першого походить Київське Євангеліє 1393 р. і ще знаменитіший Київський Псалтир 1397 р., Служебники митрополита Кіпріана 1390-х р. і 1400 р. З Волині - Ліствиця 1387 р., Луцьке Євангеліє XIV ст. З Галичини маємо Євангеліє 1411 р. Як не дивно, практично нічого не збереглося з княжої Чернігівщини, хоча книжна традиція там була дуже потужна. А от із Закарпаття - збереглося. Причому звідки саме?!

Руську книгу переписано у замку Нялаб, під яким розкинулося село Королево. Первісна назва - Кіральгаза, тобто королівське оселя. Згідно переказів, це була одна з найвіддаленіших від столиці резиденцій угорських королів. То ж логічно було чекати, що і гарнізон замку і соціальна еліта у селі - це угорці. Аж виявляється, що ні - руські люди, причому досить багаті, щоб виконати такий дорогий книжковий проект, а ще й достатньо чисельні, як це слідує із дарчого запису наприкінці книги. Знову ж таки - вплив руського елементу в краї у ті темні часи (в смислі - маловивчені) звикли радше недооцінювати, ніж перебільшувати.

3. Тип книги. Це Тетр- або Чотириєвангеліє, у якому послідовно подано одне за одним Євангелія від Матфія, Луки, Марка й Іоана. Зараз такий тип Євангелія для нас цілком звичний. Але у домонгольську добу він був давньоруській книжності практично невідомим. Тоді побутували Євангелія-апракос, які давали уперемішку окремі уривки з усіх чотирьох канонічних Євангелій у тій послідовності, як їх тиждень за тижнем читають на церковній службі упродовж року. Тип же Чотириєвангелія остаточно утверджується на наших землях лише у XV ст.

Правда, найдавнішим таким типом книжки у нас було ще Галицьке Євангеліє. Проте далі аж до 1300 р. знову не збереглося ані жодного подібного Євангелія. Та й галицьке духовенство XIII-XIV ст. вважало його непридатним для богослужебного використання, тому доповнило ще 33 аркушами текстів, які є в апракосі.

І раптом на Закарпатті 1401 р. з'являється не очікуваний апракос, а тетр! Це ще одна загадка, над якою варто поміркувати.

4. Автор. Першовідкривач книги архімандрит В.Пронін опублікував два записи, які містяться наприкінці книги, обидва виконані почерком самого переписувача Євангелія. Останній називає себе Станіславом-граматиком. В. Пронін підозрював, що це міг бути якийсь немісцевий фахівець, наприклад, з Кракова. Але зміст обох записів засвідчує протилежне. Та й ім'я Станіслав, а також скорочена форма від нього Станко дуже поширені на Закарпатті (Станко навіть стало прізвищем), у тому числі у середні віки, що підтверджують два ґрунтовні довідники проф. П.Чучки. Ким саме був цей чоловік, де він отримав свій високий титул (граматик - це на наші дні як доктор філології), поки лишається загадкою.

5. Другий балканський вплив. Якраз у XIV-XV ст. давньоруська книжність переживає дуже сильний вплив традицій з Болгарії і Сербії. Це так званий другий балканський вплив (перший був у X-XI ст.), зумовлений завоюванням тих земель турками-османами, після чого багато сербських і болгарських інтелектуалів переселялося на румунські, українські, московські землі. Вихідцями з Балкан були київські митрополити Кіпріан і Григорій Цамблак.

Позначене балканським впливом і Королівське Євангеліє. Зокрема, це вживання Ь після твердих приголосних, вживання юсів тощо. Навряд чи це зворотний вплив із Києва. Швидше, Закарпаття було однією з транзитних територій, через яку відбувався рух балканських переселенців через карпатські перевали і далі - на Київ або Волинь. Тому цікаво було би співставити текст і орнаментику Королівського Євангелія з тогочасними сербськими і болгарськими аналогами.

6. Побутування. Книга якось несподівано виринула на світ Божий тільки 1951 р. Рік для відкриттів церковних старожитностей аж ніяк не сприятливий - тоді, навпаки, масово закривалися по цілій області храми і монастирі, але саме тоді В.Пронін став складати каталог бібліотеки Мукачівського монастиря і розбирати неописані раніше книги. Він вважав, що Євангеліє Станіслава-граматика досить рано потрапило до монастиря.

Якщо це й справді так, то, принаймні у XVIII-XIX ст. її там вже не могло бути. Адже книга написана за життя Федора Коріятовича, який вважається засновником Мукачівського монастиря. Якби вона знаходилась у монастирі у XVIII-XIX ст., то неодмінно потрапила би у поле зору численних дослідників, була би якось вписана у бурхливі дискусії про цього князя. Нічого цього не сталося. У ту добу книга явно знаходилася деінде, а потрапляє на Чернечу гору (знову або уперше), найімовірніше під час воєнного лихоліття Першої або Другої світової. Хоча знаків питання тут більше, ніж окликів.

7. Байдужість. Найдавніша закарпатська книга практично невідома не те що загалові, а й навіть фахівцям. Ну, у радянські часи - ще зрозуміло. Тоді Євангелія були персонами нон ґрата для місцевої історіографії чи філології. Із храмами на пейзажах класиків нашого живопису ідеологія ще сяк-так мирилася, але вузівські викладачі мусили дбати про власне реноме й обирати тільки політично правильні і витримані теми для досліджень. Але нічого не змінилось і за останні двадцять літ, коли все церковне стало не те що доречним, а й взагалі - модним. Відповідно книга не згадується навіть у фундаментальній п'ятитомній "Історії української культури" (Т. 2 - 2001 р.), не кажучи вже про популярніші видання.

Через це проведення 30 листопада цього року наукової конференції, присвяченої 610-річчю пам'ятки (попри не надто круглу дату) конче необхідне. Саме цей захід може зрушити справу з мертвої дочки, показати, що Закарпаття навіть у ті загалом глухі часи не було якимось ведмежим закутком, а знаходилось на вістрі культурного розвитку. Багато хто уперше побачив цю книгу тільки на листівці-запрошенні до ювілейної конференції, де досить якісно відтворено чотири різні аркуші Євангелія. Проте варто іти далі. Із прийняттям виборчого закону хай не де-юре, але де-факто стартувала парламентська кампанія. У неї буде вкладено шалені гроші, багато з яких піде на вітер.

Церква Вознесіння Господнього. 1865

У 1751 р. в Королеві стояла дерев'яна церква, вкрита соломою, у посередньому стані, з одним дзвоном, прикрашена малими образами, збудована в 1723 р. Священиком був Іоанн Слюсар, посвячений у Польщі митрополитом Шептицьким.

У 1775 р. йшлося про те, що парохія походить з 1723 p., а стара дерев'яна церква вимагає ремонту.

У 1797 р. державна комісія вирішила, що в Королеві слід збудувати кам'яну церкву, а існуючу перенести в Веряцю, але не відомо, чи це було зроблено. У 1847 р. знову йдеться про дерев'яну церкву.

Теперішня церква є мурованою базилічною спорудою. На бароковому завершенні вежі викладено рік перекриття бляхою - 1910, а над входом - дата останнього ремонту в 1986 р. Електрику до церкви провели в 1937 р.

Церква св. пророка Іллі. 1946-1991

Церкву св. пророка Іллі заклали ще 1823 p., але вести будівництво селу з 28 хат було дуже важко. У 1947 р. спорудили з вальків православну церкву, але посвятити не встигли. Радянський режим передав православній громаді греко-католицьку церкву, а православну зняли з реєстрації 21 листопада 1960 р. і до 1983 р. перетворили на амбулаторний пункт і бібліотеку.

У 1989 р. вірники силоміць заволоділи приміщенням колишньої церкви. Нині церкву відбудовано.

Неподалік від села Мала Копаня знаходиться знамените Городище, де археологи, очолювані професором історії В'ячеславом Григоровичем Котигорошком, розкопали багато історичних знахідок. На північному заході від Королева можна побачити знамениті "хустські ворота" - унікальний природний феномен. Їх ширина близько 3 кілометрів. Саме звідси починається рівнина, яка через 80-100 км переходить у Велику Угорську низовину. Завдяки цим "воротам" холодні північно-східні вітри не сягають Королева, і температура тут на кілька градусів вища, ніж, наприклад, у тому ж Хусті. Тут, на вершині гори, яка і є частиною "Хустських воріт", знайдено залишки поселення неандертальців - рубаючі знаряддя, скребла, ножі, наконечники списів з андезиту та кременю. Всі ці знахідки (а їх понад 60 000) є важливим інструментом у дослідженні особливостей розвитку первісного виробництва, вивченні способи життя первісних людей, їх взаємодію з довкіллям тощо. Це поселення є пам'яткою світового значення і згадується у підручниках з історії нашого[якого?] краю та Європи як найважливіше та найдревніше на території Старого Світу.[джерело? ]

Вченим вдалося дослідити 15 культурних шарів, останньому з яких 25 тисяч років. Ця ранньопалеолітична стоянка досліджувалась чехословацькими вченими, однак найуспішнішими та найпродуктивнішими все-таки були розкопки професора Гладиліна В. М., який протягом десяти років очолював групу археологів Академії Наук УРСР, що працювала тут щоліта. Професор Гладилін вважав, що сотні тисяч років тому схили гори, на якій знаходиться первісна стоянка людей, був берегом річки Тиса. Однак з часом вода вирила собі русло, поглибивши його на 100-120 метрів. А на вершині гори можна і сьогодні знайти річкову гальку, тобто ця вершина колись справді була берегом. Значну допомогу в проведенні розкопок вченим надавав директор щебеневого заводу Карпенко В. О. Працювали тут і наші[які?] колишні учні, зокрема Вікторія Токач, Мирослава Багорик, Любов Перинець та багато інших.

Хто ж вони, племена, які заселяли територію нашого краю більш ніж 2000 років тому назад? Як пише у своїй знаменитій "Географії" римський громадянин, давньогрецький математик, астроном, географ Клавдій Птолемей, це були карпи (звідси гори Карпати). На початку V століття н. е., у період великого переселення народів почався масовий рух гунів з Азії (похід Аттіли), який в 409 році, тобто 1600 років тому, подолавши Венецький перевал, почали витісняти слов'янські племена. Корінні жителі на той час займались землеробством, скотарством, полюванням. Трупи загиблих спалювали. Тобто їх обрядовість майже ідентичне обрядовості інших слов'янських племен того часу. Чехословацькі історики вважають, що в 450 р. до н. е. територію як словаків, так і Закарпаття заселили кельти, а їх потім витіснили германські племена, що воювали з римським імператором Марком Аврелієм та Коммодієм.

Племена східних слов'ян прийшли сюди лише в кінці V - на початку VI століття. Закарпаття мало тісні зв'язки та спільне історичне минуле з Моравією (830-908 р.р.).

В кінці IX та на початку X століття (Нестор - літописець пише про 898 рік, окремі вчені, у тому числі професор історії І. М. Гранчак називає 872 рік, чеські історики - 896 рік) мало місце масове вторгнення угрів (угорців) на територію центральної Європи. Угри осідали у Придунайській низовині, у тому числі і у Закарпатті. У IX столітті відбулася ще одна важлива історична подія, що торкнулась Королева. Сюди проникає християнство. Язичницькі культові традиції поступаються греко-слов'янському християнському обрядові. Королево, тогочасні його жителі мали багато спільного з іншим населенням Великоморавської держави, зокрема лужицькими сербами, Моравією. (Так, наприклад, південна вежа Королівського замку називалась "Не бойса", що відповідає українському "Не бійся". Є багато свідчень про те, що її будували саме серби). Окремі історики припускають, що Кирило та Мефодій побували і на території Закарпаття, однак прямих та незаперечних фактів, які б підтверджували це припущення, нема.

Русини уграми асимілювались досить-таки мирно. Історичні аннали не зафіксували якихось великих ексцесів, які б призвели до кровопролитних воєн та масового знищення представників тієї чи іншої етнічної групи.

Міні-скульптури Королева

Третя міні-скульптура солекопа в рамках туристичного маршруту "Соляний шлях Закарпаття". Розташована поблизу замку Ньолаб.

Розподіл населення за рідною мовою (2001)

Бенедикт Комяті (народився в м. Пожонь (Братислава) 1508 -?) - основоположник літератури Угорської Ренесансу, еразміст, перекладач Біблії, перший угорський перекладач і видавець donatae Epistolae Pauli lingua Hungarica (угорською мовою).

Ілошваї Шеймеш Пийтер - Ilosvai Selymes Péter (1520 Королево - 1580) - відомий європейський письменник-епік. у 1548 році написав музичний твір "Олександр Великий". Та найвидатнішим твором, який увійшов до скарбниці угорської культури, є його "Балада про Міклоша Толді", написана в 1574 році.

Золтан Балаж (1995-2017) - український військовик.

Вароді Василь - поет

Василь Івегеш - український футболіст та тренер

Коцан Михайло - заслужений артист України

Густі Василь Петрович (* 1951) - український поет, публіцист, перекладач.

найдавніша людська стоянка в Центральній та Східній Європі - Королівська стоянка

- В урочищі Круті Лани, що на південній околиці села, відкрито поселення раннього залізного віку (VII-VI століть до нашої ери). З околиць села походять розрізнені знахідки бронзових предметів.

- У XIV ст. будують кам'яний замок, який отримав назву Замок Нялаб.

- найстаріша книга Закарпаття - Королівське Євангеліє, написаного в Королеві

- храм Вознесіння Господнього. 1865

- міні-скульптура солекопа в рамках туристичного маршруту "Соляний шлях Закарпаття". Розташована поблизу замку Ньолаб.

1. Статистичний збірник "Чисельність наявного населення України" на 1 січня 2017 року (PDF(zip))

2. М. Андрусяк З БОЇВ ЗА КАРПАТСЬКУ УКРАЇНУ. [Архівовано 2 березня 2019 у Wayback Machine.] - "Галичина", 22.02.2019.

3. Указ Президії Верховної Ради УРСР від 30 травня 1947 р. "Про ... Вел. Березний, Вел. Бичків, Волове, Іршава, Королеве, Перечин, Рахів, Свалява, Солотвина, Тячів, Чоп і Ясиня, ...". Архів оригіналу за 16 січня 2021.

4. Василь Івегеш: "Сподіваюся, що внуки стануть відомими футболістами" [Архівовано 10 березня 2016 у Wayback Machine.] // Сайт ФК "Тернопіль", 3 березня 2015.

# data[].attributes.attachment_link.title
Королево - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Королево ( угор. Királyháza - дім короля) - селище міського типу у Берегівському районі Закарпатської області України, центр Королівської селищної громади. Розташоване на річці Тиса. Назва Королево ( угор. Királyháza - дім короля) походить від мисливського королівського будинку, куди на полювання приїжджав угорський король Стефан V Арпад.

# data[].attributes.location_name
вулиця Кирилівська, Київ

# data[].attributes.headline
вулиця Кирилівська, Київ

# data[].attributes.subject
вулиця Кирилівська, Київ

# data[].attributes.body
Найдавніший шар полягав на глибині понад 30 м-вік знайдених там пам'яток сягає  двадцять тисяч років. Жили вони в наземних житлах споруджених ізжердин, вкритих шкірами.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Кирилівська стоянка — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.location_name
Мізинська стоянка, Чернігівська область

# data[].attributes.headline
Мізинська стоянка, Чернігівська область

# data[].attributes.subject
Мізинська стоянка, Чернігівська область

# data[].attributes.body
У цьому поселенні люди жили 20 тисяч років тому. Мешкало в ньому до 50 осіб.
З поміж численних знарядь праці знайдено крем'яні різці та скребки, ножі, вістря, проколки.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Мізинська стоянка — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.