# data[].attributes.body
Am văzut Trans Memoria. Am mers cu teama ca voi fi judecata pentru alegerea mea, dar mă bucur mult ca mi-am făcut curaj. Mi-au rămas în minte bucăți de viață pe care nu le-aș fi intuit niciodată despre viața persoanelor transgender, tristețea gândului de a fi înmormântat sub un alt nume decât numele tău, durerea, prietenia și grija împărtășite, discuțiile de după documentar (m-au ajutat să înțeleg mai bine documentarul, mai ales cum se simte presiunea privirii noastre asupra persoanelor transgender). Ascultându-l pe Florian (invitat) am conștientizat pentru prima dată cat de eliberator poate fi limbajul sociologic, ne poate ajuta să vedem, numim și procesam experiențe.

# data[].attributes.body
Mi-am dorit mult să vad documentarul „The swimming pool”, deși tot timpul mă sperie comportamentul meu în prezența persoanelor cu dizabilități (nu sunt atât de incluzivă cum aș vrea), îmi doresc să le înțeleg și să cresc. A fost greu (zgomotul, punctele roșii pe care mă străduiam să le urmăresc, firul narativ atipic, comportamentele atipice pe care mintea mea tot încerca să le explice și să le așeze în cutiuțe, iar apoi se certa pe ea însăși că face asta), dar a fost valoros. E trist că am nevoie să simt măcar parțial efectele supra-stimulării pentru a înțelege nevoia de retragere și liniștire, dar uite ca am. Documentarul m-a ajutat să simt, să empatizez și să cresc. Eram tare obosită și cu gândul în toate părțile, dar mă bucur ca am fost la cinema, acasă aș fi dat volumul mai încet sau aș fi derulat mai repede.

Și documentarul de ieri, și documentarul de astăzi a fost despre “standardele” pe care le acceptăm și ni le impunem unii, altora, în ciuda diferențelor dintre noi. Sociologia ne ajută să studiem modul în care aceste așteptări evoluează în timp, pe cine exclud și pe cine includ aceste standarde/ normalitatea. Mi-ar plăcea să înțeleg tot mai bine această evoluție, cum se transformă și ce le generează.

# data[].attributes.body
Îmi era foame și nu credeam ca in epoca Netflix și TikTok o să rezist la un film alb-negru, fără dialog și aparent despre Trenuri, dar mi-am dorit să mai prind un documentar la cinema, înainte să plec la Neamț. A fost grozav, m-a ținut aproape nemișcată și cu sufletul în gât. În 90 minute am călătorit printr-un secol, cu războaiele lui, cu bucuriile lui, cu familiile lui, cu durerile lui. Am rămas fără respirație privind soldații mărșăluind și vagoanele cu prizonieri de război. A fost liniștitor să văd bucuria revederilor după război, pacea așezându-se din nou în vagoane și libertatea generației noastre de a călători km întregi cu parul în vânt. Oare cum facem să învățăm mai mult din istorie și să avem mai multă grijă unii de alții?!

# data[].attributes.body
Am aflat multe informații noi din documentarul Efectul Casă Albă. Nu m-as fi gândit ca a existat vreun președinte American republican care să câștige alegerile cu un mesaj pro-mediu, dar uita ca a existat (Bush senior). Ioii… și ce să vezi, au mai avut un președinte preocupat sa “Make America great again!”, Reagan. Documentarul nu prea mi-a plăcut, a fost un pic prea “american” pentru gustul meu, ii lipsea un final fericit și aia era. Conținutul a fost prea atent selectat, povestea a curs prea lin pentru a fi o bună reprezentare a realității. Politica și relațiile din jurul unui președinte sunt mult mai “messy” decât povestea clasică a celor buni si celor răi. In schimb, e interesanta încercare de a crea o narațiune, un discurs, o explicație onorabilă pentru lașitatea și egoismul Americii la Summitul Pamântului.

# data[].attributes.body
Vroiam să văd Oamenii orașului pentru că mă atrăgea ideea de vieți din clase vădit diferite văzute side by side, dar n-am ajuns la el, iar The stimming pool a fost singura opțiune din cele recomandate pentru sâmbătă. În general, am o reticență față de reprezentări ale vieților oamenilor atipici, diger greu materiale realizate cu scopul de a crește conștientizarea (în ideea că mă aștept să se pună accentul pe aspecte care punctează dezavantaje, dramatizate) dar mi-am spus că merită să-mi ies din zona de confort și că poate nu va fi cazul. Spre surprinderea mea, ceea ce am văzut nu a fost un documentar "despre autism" (chiar au avut ca dicton "nimic despre noi fără noi"), care să informeze sau să educe (cel puțin nu pentru mine), ci un film care nu seamănă cu nimic din ce am mai văzut, care m-a inspirat prin creativitatea de a arăta cum se vede și se simte lumea dintr-un unghi neurodivers, un film artistic înfățișând persoane reale. Sociologic, m-a făcut să mă gândesc la norme și "normalitate", cum lumea e construită după repere care nu se potrivesc tuturor și cât de mult și interesant poate modul în care sunt calibrate aparatele noastre senzoriale influența percepția. Modalitatea prin care am aflat la final că a fost produs acest film a fost cireașa de pe tort căci pentru mine a ajuns să fie modelul suprem de colaborare, dar vă povestesc mai multe în clasă :)

# data[].attributes.body
Am ales să mă uit la ,,Oamenii orașului". Recunosc că, în general, documentarele nu sunt chiar genul meu, mi se par mai greu de urmărit și uneori cam plictisitoare, dar acesta chiar mi s-a părut destul de interesant. Mi-a plăcut să văd cum trăiesc oameni foarte diferiți în același oraș, fiecare cu lumea lui, cu grijile și ritmul lui.

Pe parcursul vizionării am simțit curiozitate, dar și un pic de tristețe. Unele povești m-au făcut să mă gândesc mai serios la ce înseamnă, de fapt, „a reuși” în viață, dar și la faptul că deși suntem atât de mulți în oraș, fiecare trăiește cumva în bula lui.

Se leagă destul de bine de viața noastră de zi cu zi, mai ales în orașele mari, unde lumea e pe fugă și nu prea mai avem timp sau răbdare să observăm ce se întâmplă cu cei din jur. Din perspectiva sociologiei educației, mi se pare că arată clar cât de mult contează contextul social, clasa, meseria și cât de diferite pot fi șansele sau dificultățile fiecăruia.

Ce vreau să țin minte e că fiecare om are o poveste. Chiar și cei pe care nu îi bag în seamă pe stradă sau în metrou duc cu ei o lume întreagă. Ce aș vrea să împărtășesc cu alții este ideea că e important să fim mai deschiși, mai atenți și că uneori, cele mai simple povești ne pot schimba perspectiva.

# data[].attributes.body
Am ales filmul acesta din 3 motive:

1. Mi-a plăcut cum era prezentat (titlu, trailer și scurtădescriere)

2. S-a potrivit cu programul meu,

3. La finalul ecranizării a urmat o discuție cu un muzician de origine siriană.

A fost o experiență foarte diferită de ce mă așteptam.

A început cu ceva foarte poetic: soția în închisoarea siriană (pentru că a scris câteva cărți în care critica regimul politic), soțul iubitor avea grijă de cei 4 copii și aștepta să se întoarcă soția lui „mai puternică” (așa cum el însuși mărturisește), iar apoi să plece din Siria.

Peste câțiva ani, timp în care deja pleacă în Liban, iar Raghda se întoarce în Siria, simțind că nu e corect să fugă, se refugiază toți în Franța. Este ceva ce chiar îmi doresc să înțelleg mai bine: mezinul plânge după mama lui, însă la ceva timp după ce aceasta este eliberată, când vrea să îl învețe alfabetul (pentru că nu aveau voie să meargă la școală) copilul (6 ani) întinde mâna să îi dea o palmă și îi spune:

te voi lovi cu toată puterea!

Cum? De ce? Nu mai e aceeași mamă după care plângea?

Ceva similar se întâmplă mai târziu în Franța...

Povestea devine foarte complexă în momentul când Amer decide să își înșele soția, iar Raghda încearcă să își ia viața. (aici se întâmplă ceva similar, când femeia îi ascunde laptopul soțului ca să nu mai poată vorbi cu iubita sa, iar bărbatul o bruschează și o amenință că îi sparge capul cu laptopul care nu mai recunoaște parola. Cum? De ce? Nu mai e aceeași soție după care plângea? )

Copiii sunt cei prinși la mijloc: ei descriu jurnalistului Sean McAllister ce s-a întâmplat, ei curăță baia de sânge, ei participă la toate certurile din casă, ei sunt singurii care s-au eliberat și de „închisoarea minții” (Kaka, al treilea fiu spune că părinții lui nu sunt încă liberi).

În 2015, deși nu cum mi-aș fi imaginat atunci când am pornit spre cinema, filmul- documentar se termină cu Amer curățând curtea cu crescătoria de găini din Franța, iar finalul final este dedicat întâlnirii lui McAllisten cu Raghda într-un restaurant din Turcia, aceasta devenind consilier politic pentru problemele sirienilor de la granița cu Turcia.

Am observat și aflat mai multe lucruri între care:

oamenii stresați (adulții refugiați, în cazul acesta) tind să nu vadă partea bună a lucrurilor, ci dimpotrivă, să ăși alimenteze frustrările, pe când copiii și tinerii se pot adapta mai ușor la noua viață, în cazul mezinului, uitând că a locuit vreodată în Siria sau că mama lui a fost închisă (chiar și că plângea zile-n șir, așteptând-o).

adulții au ca mecanism de apărare vicii precum fumatul, băutul, relațiile extraconjugale, munca (ce s-a observat în film) sau altele, iar copiii, cum am aflat căutând după ce am plecat spre casă, se refugiază în învățare, școala jucând un rol crucial în reglarea emoțională a acestora (Kaka aka Rover Void, în muzică și artă digitală, Bob, mezinul, în muzică).

pentru multe familii de refugiați, divorțul este o cale de eliberare: a fost ciudat să văd cum doi oameni care s-au cunoscut șoptindu-și unul altuia diverse prin gaura cheii, în închisoarea siriană, în timp ce aveau corpurile zdrobite în bătaie, care s-au iubit foarte mult, ajung să scape de ce credeau că e coșmarul vieților lor și să contribuie la distrugerea celuilalt și a copiilor. Însă cred că alegerile pe care le-a făcut fiecare au fost cele mai bune pentru contextul lor.

Daoud believes that his marriage would not have broken down if Syria had been at peace. "I'm sure," he says, "because we have a great love story."

Mulțumesc pentru oportunitate! 💖

(dacă nu era Sociologia educației, cu tot dragul pentru artă și educația socială, nu cred că m-aș fi dus)

# data[].attributes.attachment_link.description
A Syrian Love Story - Poveste de dragoste siriana. Regizat de Sean McAllister.

# data[].attributes.body
Am ajuns la Marching in the Dark pentru ca era la Elvira (in top trei cinematografe preferate <3 ) si pentru ca imi venea bine pe program. Ma asteptam la ceva mai dramatic, care sa ma infioare mai mult, sa ma faca sa plang. Si am primit altceva.

Am primit o poveste despre pasi mici, despre a lua lucrurile cum vin, despre resemnare, despre constructie caramida cu caramida, despre panza de incredere pe care o poate tese o forma asociativa. Am aflat despre (inca) una dintre nedreptatile majore la adresa femeilor din societatea indiana, unde vaduvele sunt stigmatizate, considerate un soi de piaza rea, o sursa de rau in societate.

In timpul vizionarii am fost un fel de quiet cheerleader pe interiorul meu pentru Sanjivani, m-am bucurat si am aplaudat-o (tot pe interior) pentru fiecare idee noua care-i mai venea, pentru eforturile pentru care gasea timp si resurse. Post-vizionare, pe drumul spre casa, am fost recunoscatoare ca traiesc intr-o societate infinit mai buna si mai valorizanta cu femeile. Am fost bucuroasa ca e in natura umana sa creeze forme asociative, ca sunt usor de creat oriunde sunt minim doi oameni.

Daca ar fi sa extrag niste lectii pe care sa le dau mai departe din acest documentar, m-as gandi la rezistenta si rezilienta feminine si la forta subtila a formelor asociative. Femeile, impreuna, duc lumea mai departe. Vad asta oriunde, in diferite cercuri concentrice de raze diferite in jurul meu.

# data[].attributes.body
Am ales să mă uit la „Men of the City”

, pentru că mereu mi-au plăcut poveștile reale, mai ales cele care

vin din viața de zi cu zi, de lângă noi. Cred că e ușor să trecem cu vederea peste oamenii din jurul nostru,

dar acest documentar m-a făcut să mă opresc un pic și să privesc altfel lucrurile.

Pe parcursul filmului am simțit o mulțime de emoții – de la curiozitate și empatie, până la o ușoară

tristețe, dar care te pune pe gânduri, mai bine spus, melancolie. De asemenea, m-a atins sinceritatea cu

care vorbeau oameni și felul lor simplu de a povesti lucruri care, de fapt, sunt foarte profunde. La final, am

rămas cu un sentiment de calm și cu gândul că poate ar trebui să fiu mai prezentă în viața orașului meu.

Mi se pare că legătura cu ce trăim zilnic e foarte puternică. Trăim toți în același spațiu, dar rareori ne

luăm timp să ne cunoaștem cu adevărat. Din perspectiva Sociologiei educației, e o lecție bună despre cum

învățarea nu vine doar din teorie, ci și din experiențele și poveștile celorlalți.

Ce mi-a rămas în minte e ideea că fiecare om are ceva valoros de spus. Și cred că ar trebui să fim mai

deschiși unii cu alții, să ascultăm mai mult. Pentru că uneori, un om obișnuit îți poate schimba felul în care vezi totul