# data[].attributes.headline
Що таке МЕНЕДЖМЕНТ

# data[].attributes.subject
Що таке МЕНЕДЖМЕНТ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Менеджмент - це особливий вид діяльності, що перетворює неорганізований натовп в ефективну, цілеспрямовану і продуктивну групу." Пітер Ф. Друкер

Історія управлінської думки має свої корені, які йдуть в глибину віків і тисячоліть. Висловлювання щодо проблем управління вчені знаходять і на єгипетських папірусах, і на глиняних табличках з міжгір'я Тигру та Євфрату. Проте, поєднувати їх з менеджментом прямо неможливо, тому що це були восновному рекомендації щодо державного управління.

Протягом усієї історії люди захоплювалися такими постатями, як Олександр Македонський і Наполеон, Генрі Форд, Стів Джобс чи Біл Гейтц, більше, ніж видатними вченими, мислителями та поетами. Успіхи цих діячів спричинювалися не лише тим, що вони знали, чого і як хотіли б досягти. Найдивовижнішим завжди здавалося те, що вони вміли підпорядковувати собі інших і змушувати їх свідомо, наполегливо, майже добровільно діяти для досягнення поставленої мети. Вміння керувати чи то виробництвом, чи армією, чи державою завжди вважалося і називалося мистецтвом або талантом. Від нього залежала доля держав, війн, народів і окремих людей.

Але у ХХ ст. підприємств, організацій, військових підрозділів і самостійних держав стало настільки багато, а їх взаємодії стали такі тісні та різноманітні, що чекати та шукати управлінський талант на кожну керівну посаду стало ніколи і нікому.

Саме тому мистецтво управління перетворилося у науку управління - менеджмент (від англ. "management" - управління, завідування, організація).

" Менеджмент - це здатність бачити компанію не такою, якою вона є, а такою, якою вона може стати. " Джон Тітс

"Менеджмент це

- вміння досягти поставлених цілей, використовуючи працю, інтелект, мотиви поведінки інших людей

- діяльність, яка відповідно до цілей та завдань бізнесу розробляє плани, визначає не лише, що і коли робити, але й як і хто буде виконувати те, що намітили, формує робочі процедури по всіх стадіях управління та здійснює контроль".
У співавторствіМ.Х.Мескон, М.Альберт, Ф.Хедоурі:

"Менеджер - це одночасно композитор і диригент." Пітер Ф. Друкер

"Люди, продукт, прибуток",- до цих трьох понять, зрештою, зводиться вся діяльність менеджера. Найголовніше - люди, оптимальне задіяння цього фактору саме і є найскладнішою проблемою і найбільшим досягненням менеджера". Лі Якока

# data[].attributes.attachment_link.title
Що таке МЕНЕДЖМЕНТ

# data[].attributes.attachment_link.description
"Менеджмент - це особливий вид діяльності, що перетворює неорганізований натовп в ефективну, цілеспрямовану і продуктивну групу." Пітер Ф. Друкер Історія управлінської думки має свої корені, які йдуть в глибину віків і тисячоліть. Висловлювання щодо проблем управління вчені знаходять і на єгипетських папірусах, і на глиняних табличках з міжгір'я Тигру та Євфрату.

# data[].attributes.headline
Підприємець бізнесмен і менеджер

# data[].attributes.subject
Підприємець бізнесмен і менеджер

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підприємець, бізнесмен і менеджер - це близькі поняття, але не одне і те ж. Бізнесмен - це власник, який застосовує свої кошти або позиковий капітал з метою отримання прибутку або підприємницького доходу.

Він може не займати в своєму підприємстві ніякої офіційної посади, але може і входити до складу його правління чи піклувальна рада.

Менеджер - найманий працівник, що займає определеннуюководящую посаду в даній організації. У той же час менежер в ряді випадків може бути співвласником цього підприємства,
мати його акції.

У роботі менеджера і підприємця є спільні риси: обидва переслідують цілі, поставлені перед підприємством; застосовують певні способи управління; планують, координують і контролюють діяльність працівників підприємства; працюють на свій страх і ризик.

Один ризикує своєю посадою, другий - власним капіталом. Для Росії це нове явище. Раніше керівники ризикували своєю посадою.

Менеджери вирішують, які цілі в галузі продуктивності будуть поставлені перед організацією, які методи одержання продукції будуть використані, які форми стимулювання найбільш прийнятні та ін Саме керівники своєю організованістю, особистим прикладом задають тон в організації.

Саме вони визначають, чи буде в своїй роботі організація орієнтована на якість, продуктивність і на споживачів чи залишиться до них байдужою.

На думку ряду вчених, категорія "менеджер" поширюється на: керівників організації; керівників структурних ланок; організаторів певних видів робіт (адміністраторів).

Зміст поняття "управлінський персонал" трактується широко і неоднозначно. Міжнародна організація праці (МОП), наприклад, розглядає управлінський персонал як частина більш широкої категорії працівників, в яку крім менеджерів входять й інші фахівці-професіонали.

Підставою для цього вважається тісний зв'язок у роботі менеджерів і фахівців. Вони залежать один від одного і, працюючи у постійному контакті, забезпечують запланований розвиток організації.

Дивіться також

14 ноября 2022 года

# data[].attributes.attachment_link.title
Підприємець бізнесмен і менеджер

# data[].attributes.attachment_link.description
Підприємець, бізнесмен і менеджер - це близькі поняття, але не одне і те ж. Бізнесмен - це власник, який застосовує свої кошти або позиковий капітал з метою отримання прибутку або підприємницького доходу. Він може не займати в своєму підприємстві ніякої офіційної посади, але може і входити до складу його правління чи піклувальна рада.

# data[].attributes.headline
Види розподілу та кооперації праці в організації

# data[].attributes.subject
Види розподілу та кооперації праці в організації

# data[].attributes.attachment_link.title
Керівник - це працівник, який очолює підприємство, наділений необхідними повноваженнями для прийнятт > managerhelp.org

# data[].attributes.attachment_link.description
Керівник - це працівник, який очолює підприємство, наділений необхідними повноваженнями для прийняття рішень і несе всю повноту відповідальності за результати роботи очолюваного ним колективу. Керівники організують підготовку управлінських рішень, приймають управлінські рішення і контролюють їхнє ви…

# data[].attributes.headline
Персонал підприємства та його класифікація

# data[].attributes.subject
Персонал підприємства та його класифікація

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
6.1. Персонал підприємства та його класифікація

Найбільш важливим елементом продуктивних сил і головним джерелом розвитку економіки є люди (трудовий потенціал), їх майстерність та мотивація до господарської діяльності.

Трудовий потенціал - це сукупна чисельність громадян працездатного віку, які за певних ознак (стан здоров'я, психофізіологічні особливості, освітній, фаховий та інтелектуальні рівні, соціально-етнічний менталітет) здатні та мають намір провадити трудову діяльність.

Трудові ресурси - це частина працездатного населення, що за своїми віковими, фізичними, освітніми даними відповідає певній сфері діяльності. На рівні суб'єкта господарської діяльності трудові ресурси визначаються персоналом або кадрами.

Персонал (кадри) підприємства - це сукупність постійних працівників, що отримали необхідну професійну підготовку і забезпечують господарську діяльність. Крім постійних працівників, в господарській діяльності можуть брати участь й інші працездатні особи.

Усі працівники, які своєю працею беруть участь в господарській діяльності підприємства, на основі трудового договору (контракту, угоди), а також інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з підприємством, становлять його трудовий колектив.

Трудовий колектив підприємства з правом найняття робочої сили:

розглядає та затверджує проект колективного договору;

розглядає та вирішує згідно зі статутом підприємства питання самоврядування трудового колективу;

визначає та затверджує перелік і порядок надання працівникам підприємства соціальних пільг;

бере участь у матеріальному і моральному стимулюванні продуктивної праці, заохочує винахідницьку і раціоналізаторську діяльність, порушує клопотання про представлення працівників до державних нагород.

Трудовий колектив державного та іншого підприємства, в якому частка держави у вартості майна становить більше 50 відсотків:

розглядає разом із засновником зміни і доповнення до статуту підприємства;

разом із засновником підприємства визначає умови найняття керівника;

бере участь у вирішенні питання про виділення зі складу підприємства одного чи кількох структурних підрозділів для створення нового підприємства;

разом з власником вирішує питання про вступ і вихід підприємства з об'єднання підприємств;

погоджує пропозиції щодо передачі з державної у комунальну власність майна, закріпленого за підприємством, об'єктів соціальної інфраструктури, споруджених за рахунок коштів підприємства;

приймає рішення про оренду підприємства, створення на основі трудового колективу органу для переходу на оренду і викупу підприємства.

При частковому викупі майна підприємства трудовий колектив набуває права співвласника, а підприємство - статусу спільного. Після повного викупу підприємства трудовий колектив набуває прав колективного власника.

Повноваження трудового колективу всіх видів підприємств, де використовується наймана праця, реалізуються, якщо інше не передбачається статутом, загальними зборами (конференцією) та їх виборним органом, члени якого обираються таємним голосуванням на зборах (конференції) трудового колективу строком на 2-3 роки не менш як 2/3 голосів. Членів виборного органу не може бути звільнено з роботи або переведено на інші посади з ініціативи адміністрації підприємства без згоди відповідного виборного органу цього колективу.

На всіх підприємствах, які використовують найману працю, між власником або уповноваженим ним органом і трудовим колективом або уповноваженим ним органом повинен укладатися колективний договір.

Колективним договором регулюються виробничі, трудові та економічні відносини трудового колективу з адміністрацією підприємства, питання охорони праці, соціального розвитку, участі працівників у використанні прибутку підприємства, якщо останнє передбачене статутом підприємства.

Сторони, які уклали колективний договір, не менше двох разів на рік взаємозвітують про його виконання на зборах (конференції) трудового колективу.

Персонал підприємства можна розглядати за різними ознаками (рис.6.1.).

Організаційна структура - це склад персоналу за структурними підрозділами підприємства.

Функціональна структура відображає управлінські функції персоналу підприємства.

Рис. 6.1. Структура персоналу підприємства

Компетентно-правова структура характеризує персонал за його компетентно-правовою участю у творчому процесі господарської діяльності підприємства.

Соціальна структура характеризує трудовий колектив за соціальними показниками (стать, вік, професія і кваліфікація, національність, освіта тощо).

Штатна структура визначає склад структурних підрозділів і перелік посад, розміри посадових окладів і фонду оплати праці.

У відповідності з характером виконуваних функцій персонал підприємства поділяється на чотири категорії: керівники, спеціалісти, службовці, робітники.

Керівники - це працівники, що займають посади керівників підприємств та їх структурних підрозділів. До них відносяться директори (генеральні директори), голови правління, начальники, завідувачі, керуючі, виконроби, майстри на підприємствах, у структурних підрозділах; головні спеціалісти (головний економіст, головний бухгалтер, головний інженер, головний механік тощо), а також заступники відповідно до вищеперелічених посад.

Спеціалістами вважаються працівники, що займаються інженерно-технічними, економічними та іншими роботами, зокрема інженери, економісти, бухгалтери, нормувальники, адміністратори, юрисконсульти, соціологи тощо.

До службовців відносяться працівники, що здійснюють підготовку та оформлення документації, облік та контроль, господарське обслуговування (тобто виконують суто технічну роботу), зокрема діловоди, обліковці, архіваріуси, агенти, креслярі, секретарі-друкарки, стенографісти тощо.

Робітниками вважаються працівники, що безпосередньо зайняті у технологічному процесі створення готової продукції, виконання робіт, надання послуг, а також ремонтом засобів праці та ін. Окрім того, до робітників відносяться двірники, прибиральниці, охоронці, кур'єри, гардеробники.

По відношенню до процесу створення продукції робітників можна поділити на основних - тих, що безпосередньо беруть участь у процесі створення продукції, та допоміжних - тих, які виконують функції обслуговування основного виробництва.

Для ефективного здійснення господарської діяльності важливе значення має оцінка персоналу за професіями, кваліфікацією, спеціальностями і виконуваними роботами.

Робота - певні завдання та обов'язки, які повинні бути виконані працівником.

Кваліфікація - здатність (ступінь підготовленості) працівника виконувати завдання та обов'язки відповідної роботи обумовленої складності. Кваліфікація робітників визначається розрядами, а інших працівників - відповідними посадами.

Професія характеризує вид трудової діяльності як сукупність робіт, які може виконувати певний працівник.

Спеціальність - спеціалізація за видами робіт трудової діяльності працівника певної професії.

За відношенням працівників підприємства до його власності на майно їх можна поділити на власників і найманих.

Власник - це працівник, який приймає участь в господарській діяльності підприємства особистою працею та власним майном (активами), а також природними ресурсами (земельною ділянкою).

Найманий працівник - працівник, який приймає участь в господарській діяльності підприємства тільки особистою працею.

Крім того, в господарській діяльності підприємства можуть приймати участь сумісники, а також працівники, які виконують роботи підприємству від імені інших суб'єктів господарювання.

Сумісник - працівник підприємства (власник, найманий), який має місце основної роботи на іншому підприємстві. Сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом.

Для роботи за сумісництвом згоди власника або уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно.

Працівники інших суб'єктів господарської діяльності - виконують роботи господарюючому суб'єкту на умовах виконання замовлення підприємства суб'єктом підприємництва, до персоналу якого вони належать.

Право на працю на підприємстві реалізується шляхом укладення трудового договору. Він визначається як угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ними органом, згідно з якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати необхідні для виконання роботи умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, який укладається в письмовій формі на визначений сторонами договору строк (додаток Ж).

Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за безстроковим трудовим договором, укладання контракту лише у випадку, коли він належить до категорії працівників, котрі згідно із законодавством можуть працювати за контрактом. Підставою для укладання контрактів з керівниками підприємства незалежно від форм власності є Закон України "Про підприємства в Україні". Для керівників державних підприємств контракт є обов'язковою формою трудового договору.

Основним напрямком державної політики розвитку трудового потенціалу є створення умов для його розвитку через підвищення трудових доходів шляхом:

посилення контролю за додержанням законодавства про оплату праці;

створення умов для стимулювання продуктивності праці, підприємницької та ділової активності;

забезпечення залежності розмірів заробітної плати від складності виконуваних робіт, кваліфікації та професійного досвіду працівника, його особистого внеску в кінцевий результат роботи;

посилення державних гарантій в оплаті праці шляхом поетапного наближення розміру мінімальної заробітної плати до величини вартості межі малозабезпеченості;

подальшого розвитку ринкових механізмів регулювання оплати праці та підвищення ролі колективних договорів та угод на всіх рівнях соціального партнерства в забезпеченні мінімальних гарантій оплати праці.

# data[].attributes.attachment_link.title
6.1. Персонал підприємства та його класифікація

# data[].attributes.attachment_link.description
6.1. Персонал підприємства та його класифікація Найбільш важливим елементом продуктивних сил і головним джерелом розвитку економіки є люди (трудовий потенціал), їх майстерність та мотивація до господарської діяльності. Трудовий потенціал - це сукупна чисельність громадян працездатного віку, які за певних ознак (стан здоров'я, психофізіологічні особливості, освітній, фаховий та інтелектуальні рівні, соціально-етнічний менталітет) здатні та мають намір провадити трудову діяльність.

# data[].attributes.headline
Розкрийте роль та здібність менеджера в організації

# data[].attributes.subject
Розкрийте роль та здібність менеджера в організації

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підхід до управління з позиції виділення різних наукових шкіл
Формування управління як науки, як галузі наукових досліджень частково було відгуком на потреби великого бізнесу, частково - спробою скористатися перевагами нової техніки, а частково зумовлене науковими розробками найбільш ефективних методів виконання робіт.

Відомо чотири основні підходи, що внесли суттєвий вклад у розвиток теорії та практики управління, а саме:

підхід з позицій виділення наукових шкіл в управлінні;

процесний підхід;

системний підхід;

ситуаційний підхід.

Важливим також є розгляд підходів до управління з позиції виділення різних наукових шкіл.

Школа наукового управління (1885-1920 pp.). Засновником школи наукового управління вважається Фредерік Тейлор, що працював у металургійній компанії. Своїми експериментами і науковими працями він намагався довести, що розроблені ним методи наукової організації праці і сформовані на їх підставі "принципи наукового менеджменту" здійснять революцію у виробництві, замінять авторитарні методи управління на більш раціональні наукові підходи. Головні свої ідеї Тейлор сформулював у вигляді принципів "наукового управління":

розробка оптимальних методів виконання роботи завдяки науковому вивченню витрат часу, затрачених рухів і зусиль працівників;

абсолютне дотримання розроблених на наукових підставах стандартів і правил;

підбір, підготовка і розстановка працівників на ті робочі місця і завдання, на яких вони принесуть найбільшу користь;

оплата за результатами (менші результати - невелика оплата, більші результати - вища оплата);

використання функціональних менеджерів, які забезпечують виконання робіт і їх контроль за спеціалізованими напрямами;

підтримка товариських відносин між працівниками і менеджерами.

Значний внесок у розвиток цієї школи зробив американський промисловець, король автомобілебудування США Генрі Форд (1863-1947 pp.), ім'я якого стало символом XX ст., зразковим утіленням "американської мрії". Саме Г. Форд сформулював організаційно-технічні принципи управління, якими і користувався в своїй практичній діяльності.

Крім Тейлора і Форда школу наукового управління вдосконалювали Г. Емерсон, Френк і Лілія Гілберт, Генрі Гант, А. Хопф та ін.

Класична школа управління (1920-1950 pp.). "Батьком" класичного менеджменту вважається французький підприємець і інженер Анрі Файоль (1841-1925 pp.), який створив першу цілісну класичну школу управління і сформулював її основні принципи і функції.

Основні принципи адміністративного управління А. Файоля:

Влада невіддільна від персональної відповідальності.

Розподіл праці за спеціалізацією (але у цьому процесі є межа, за якою ефективність управління падає),

Єдність розпорядження, або єдиноначальність (що суперечить функціональному підходу до управління, введеному Ф. Тейлором).

Дисципліна, обов'язкова для всіх, що передбачає взаємоповагу керівників і підлеглих, дотримання укладених угод.

Єдність управління за принципом "один керівник і єдиний план для сукупності операцій, що мають спільну мету".

Підпорядкування індивідуальних інтересів загальному.

Справедлива винагорода для всіх.

Спеціалізація, у межах розумного, яка послаблюється із збільшенням масштабів підприємства.

Ієрархія, що допускає мінімізацію управлінських ступенів для оптимального використання горизонтальних зв'язків.

Порядок, який ґрунтується на принципі: "кожному своє місце і кожний працівник на своєму місці".

Відданість персоналу загальній справі.

Постійність персоналу, оскільки висока плинність - наслідок невмілого управління.

Ініціатива працівників, яка потребує від керівника застосування винагороди і відмову від особистої амбіційності.

Корпоративний дух, тобто єдність інтересів робітників і колективізм у роботі.

Управляти, як вважав Файоль, - "це означає передбачити, організувати, розпоряджатись, координувати і контролювати".

Послідовниками Файоля можна вважати Л. Гюліка, Л. Урвіка, Дж. Муні, К. Адамецького, А. Рейлі, Ч. Барнарда та інших учених, які розвинули і конкретизували це вчення.

Теорія ідеальної бюрократії (з 1920 p.). Сформував теорію "ідеальної бюрократії" відомий німецький соціолог Макс Вебер (1864-1920 pp.).

Сутність цієї теорії складають поняття:

чіткий розподіл праці, що веде до появи висококваліфікованих спеціалістів на кожній посаді;

ієрархія управління, за якою кожен нижчий рівень контролюється вищим і підпорядковується йому;

наявність взаємопов'язаної системи узагальнених правил і стандартів, що забезпечують координацію виконання різних завдань;

відсутність непорозуміння в міжособових стосунках;

організація найму на роботу в суворій відповідності до технічних кваліфікаційних вимог, а також захист службовців від безпідставних звільнень;

стратегія довгострокового найму співробітників;

рух нагору в середині організації на підставі компетентності і широких знань, що набуваються з вислугою років.

Школа людських стосунків (з 1930 p.). Творцем школи людських стосунків є американський соціолог і психолог Елтон Мейо (1880-1949 pp.). Багаторічними дослідженнями, проведеними під його керівництвом у м. Хоторні (це поблизу Чикаго), було встановлено, що продуктивність праці робітників підвищується не стільки через підвищення заробітної плати, скільки через зміни взаємин між виконавцями і менеджерами в кращий бік, ріст задоволеності своєю працею і стосунками в колективі. Основна заслуга Мейо полягає в тому, що він довів залежність результатів праці від правильно підібраних прийомів управління міжособистісними стосунками.

Виникнення школи людських стосунків безпосередньо пов'язано також з іменем німецького психолога Гюго Мюнстерберга (1863 - 1916 pp.). У своїй праці "Психологія і промислова ефективність" він сформулював основні принципи, згідно з якими необхідно відбирати працівників на керівні посади, а також довів важливість гуманізації процесу управління, оскільки менеджер повинен керувати передусім людьми, а не машинами.

Серед учених, котрі досліджували цей напрям, слід відзначити роботи Мері Фолетт (1868-1933 pp.), яка проаналізувала стилі управління і розробила теорію лідерства, а також наукові розробки Ф. Герцберга, Д. Мак-Грегора, Р. Блейка, К. Арджіріса.

Емпірична школа управління (з 1940 p.). Емпіричну школу управління репрезентують вчені, які поєднали розробку теорії з вивченням практики управлінської діяльності на ґрунті синтезу основних ідей класичної школи та школи людських стосунків.

Одним з видатних теоретиків менеджменту і засновником зазначеної школи вважається професор менеджменту Нью-Йоркського університету Пітер Дракер (нар. в 1909 p.). Небезпідставно Дракеру приписують першість у створенні систематизованого вчення про управління як навчальну дисципліну, що дало змогу вивчати її в навчальних закладах. Найвідомішою його теоретичною засадою є концепція "управління за цілями", яка зробила "революцію", в світовій управлінській науці.

Загальна характеристика управління за цілями зводиться до трьох найбільш істотних його елементів:

визначення чітких стратегічних цілей;

залучення до процесу визначення цілей усіх працівників системи;

оцінка ефективності на підставі результатів.

До провідних представників емпіричної школи відносяться також А. Слоун, Р. Девіс, Е. Плоумен, А. Чандлер, Л. Ньюмен, Д. Міллер та інші вчені, в яких теоретичні дослідження поєднані з практичною діяльністю.

Школа соціальних систем (з 1970 p.). Засновниками школи стали Ч. Барнард, Д. Марч, Г. Саймон, І. Ан Сорф, Вони сформулювали ідею про те, що будь-яка організація як відкрита складна система має тенденцію пристосовуватись до досить складного зовнішнього середовища, і головні причини того, що відбувається в системі, треба шукати поза нею. Запропонований ними системний підхід до управління дає змогу уникнути ситуацій, коли рішення в одній сфері переростає в проблему для іншої.

Ситуаційні теорії менеджменту (з 1980 p.). Серед "синтетичних" учень про управління особливе місце посідає ситуаційний, або кейсовий підхід (від англ. case - ситуація). Це скоріше спосіб мислення, ніж набір конкретних дій. Розроблений у Гарвардській школі бізнесу, він допомагає майбутнім менеджерам швидко розв'язувати проблеми.

Найбільш досконалими ситуаційними теоріями с теорія адаптації (стратегії пристосування), теорія глобальної стратегії і теорія управління за результатами, створена фінськими фахівцями.

Формування поведінкового менеджменту стало результатом посилення взаємозв'язків концепції людських відносин із психологією, соціологією та ергономікою. Представниками його є Р. Лайкерт, А. Маслоу, Д. Мак-Грегор.

Дуже популярною серед системних концепцій менеджменту є теорія "7-S", яку розробили дві пари американських дослідників (першу пару склали Томас Пітере і Роберт Уотермен, другу - Ричард Паскаль і Єнтьні Атос). Учені дійшли висновку, що ефективна сучасна організація формується на базі семи взаємопов'язаних елементів, зміна кожного з яких веде до зміни шести інших. Засадничими моментами цієї концепції є: стратегія, структура, системи, штати, стиль, кваліфікація та цінності, які можна так чи інакше поділяти.

Теорія організаційної культури (з 1985 p.). Ця теорія є ще одним новим підходом до розробки теорії і практики сучасного менеджменту. Серед його представників відзначимо В. Сате, Е. Шайна, І. Парсонса, Р. Квіна, Дж. Рорбаха. У межах теорії менеджменту організаційна культура розглядається як потужний Інструмент, що дає змогу орієнтувати всі підрозділи організації і окремих осіб на досягнення спільних цілей, мобілізувати ініціативу співробітників, виховувати відданість організації, поліпшувати процес комунікації, поведінку.

Набуває все більшого поширення теорія культури управління - теорія раціональної організації праці апарату управління, розкриття ролі культурного елементу в ньому.

"Нова школа" характеризується прагненням впровадити в науку управління методи і апарат точних наук (кібернетика і теорія дослідження операцій). Представниками цієї школи є Р. Акофф, С. Бір, Д. Берталанфі, Р. Люс та ін.
Процесний, системний і ситуаційний підходи в управлінні
Процесний підхід трактує управління як серію безпосередніх взаємопов'язаних дій. Ці дії, кожна з яких сама по собі вже є процесом, значною мірою визначають успіх діяльності організації. Вони дістали назву "управлінські функції". Кожна управлінська функція - це також процес. Отже, процес управління являє собою суму всіх функцій.

Процес управління містить функції планування, організування, мотивації, контролювання та регулювання. Цих п'ять первинних функцій управління поєднані з процесами комунікацій та прийняття рішень. Керівництво (лідерство) - це самостійна діяльність.

Функція планування передбачає рішення про те, якими мають бути цілі організації (підприємства) і що слід зробити, щоб досягти їх. Передусім треба відповісти на такі питання: стан справ, бажані результати, шляхи досягнення їх. Планування - це один з способів, за допомогою якого керівництво спрямовує зусилля всіх членів колективу на досягнення його загальних цілей.

Функція організування. Організувати - означає створити деяку структуру з метою досягнення певної мети. Сюди входить розподіл робіт між працівниками, делегування завдань і повноважень. Функція організування забезпечує організованість, дисципліну, відповідальність за доручену справу.

Функція мотивування. Керівник має завжди пам'ятати, що навіть прекрасно складений план, найдосконаліша структура організації втрачають зміст, якщо працівники не виконують доручену їм роботу або виконують її неякісно, безініціативно. Функція мотивування спрямована на забезпечення виконання працівниками підприємства делегованих їм обов'язків. Для цього в організації мають бути створені умови для матеріальної та моральної зацікавленості працівників у виконанні робіт.

Функція контролювання - це процес забезпечення досягнення організацією своїх цілей. Існує три аспекти управлінського контролю: встановлення стандартів, зміни того, що було фактично досягнуто за відповідний період, порівняння досягнутого з очікуваним результатом.

Розглянуті функції управління мають дві загальні характеристики: всі вони потребують прийняття рішення. Тому прийняття рішення і комунікації належать до сполучних процесів управління.

Функція регулювання - вид управлінської діяльності, спрямований на усунення відхилень, збоїв, недоліків тощо в керованій системі шляхом розроблення і впровадження керуючою системою відповідних заходів.

Регулювання покликане усунути всі недоліки, відхилення, збої, виявлені у процесі контролювання. При цьому регулювальні заходи можуть застосовуватись на всіх попередніх етапах технології менеджменту (планування, мотивування, організування). Для цього вдаються до коригуючих дій, що базуються на виборі таких рішень:

усунення відхилень;

перегляд стандартів та критеріїв;

усунення відхилень з переглядом стандартів і критеріїв.

Особливість регулювання полягає в тому, що, на відміну від функцій планування, організування та мотивування, які удосконалюються безпосередньо в керуючій системі організації, регулювання, як і контролювання, вдосконалюється в керуючій та керованій системах.

Системний підхід. Система - це деяка цілість, що складається із взаємозалежних частин, кожна з яких певною мірою характеризує ціле. Згідно з системним підходом керівник має розглядати організацію як сукупність взаємопов'язаних елементів, таких як люди, структура, завдання, технологія, що орієнтовані на досягнення певних цілей і тісно переплетені з зовнішнім світом.

Дещо спрощено організацію як систему можна описати так. Організація отримує з зовнішнього середовища інформацію, капітал, матеріали, трудові ресурси. Ці компоненти мають назву "входи". У процесі перетворення ці входи перетворюються на підприємстві у продукцію або послуги. Вони і є виходами організації. Якщо організація управління ефективна, то в процесі перетворення утворюється додаткова вартість. За цих умов збільшується обсяг продажу, зростають прибуток, задоволення працівників результатами своєї праці.

Ситуаційний підхід ґрунтується на тому, що пріоритетність методів управління визначається ситуацією. Через те що існує безліч факторів як у самій організації, так і у зовнішньому середовищі, не існує єдиного "кращого" методу управління. Щодо конкретної ситуації найефективнішим є той, що найбільш повно відповідає її суті.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
управлінські підходи

# data[].attributes.attachment_link.title
Управлінські підходи: системний, процесний, ситуаційний. Реферат

# data[].attributes.attachment_link.description
Підхід до управління з позиції виділення різних наукових шкіл Формування управління як науки, як галузі наукових досліджень частково було відгуком на потреби великого бізнесу, частково - спробою скористатися перевагами нової техніки, а частково зумовлене науковими розробками найбільш ефективних методів виконання робіт.

# data[].attributes.headline
Методи управління: сутність, різновиди, взаємозв'язок функцій та методів. 

# data[].attributes.subject
Методи управління: сутність, різновиди, взаємозв'язок функцій та методів. 

# data[].attributes.body
Методи управління - це сукупність способів і прийомів впливу на колектив працівників та окремих виконавців з метою досягнення встановлених цілей. За їх допомогою орган управління впливає на окремих працівників і підприємство у цілому.

Значення методів управління визначає їхню спрямованість на досягнення цілей у найбільш стислі строки за умов раціонального використання всіх видів ресурсів.

За змістом методи управління ідентифікуються з основними функціями управління: плануванням, організуванням, мотивуванням, контролюванням та регулюванням. Відповідно до цього є наступні основні групи методів управління: економічні, організаційно-розпорядчі (адміністративні), соціально-психологічні, правові ідеологічні та технологічні. Між ними існує тісний зв'язок і взаємозумовленість. Кожний метод має елементи заохочення і покарання.
Класифікація методів за спрямованістю дії заснована на характері впливу їх на мотиви діяльності окремих працівників і трудового колективу організації в цілому. Мотиви діяльності ґрунтуються на реальних матеріальних і духовних потребах. Направленість методів характеризується тим, на які конкретно мотиви вони впливають. Виходячи з цього, виділяють чотири групи методів - матеріальної, соціальної, психологічної та владної мотивації.

За організаційними формами дії виділяють методи прямого (безпосереднього) впливу, постановки мети, створення стимулюючих умов.

На сутність і співвідношення методів управління впливають форми та модель господарського механізму в суспільстві.

Економічні методи управління ґрунтуються на дії економічних факторів ринкової економіки. їм належить провідне місце в системі методів управління господарською діяльністю організацій. Ці методи управління сприяють виконанню такої функції управління як планування. Вони пов'язані також з функціями мотивування та контролювання. До . економічних методів управління належать стратегічне і поточне планування господарської діяльності організацій, економічне стимулювання і матеріальна відповідальність, повний комерційний розрахунок, ціноутворення, кредитування і податкова політика.

Планування - поточне і стратегічне - основний метод і функція управління економічними процесами в організаціях (підприємствах). За допомогою планування забезпечуються і конкретизуються у вигляді певних показників основні цілі розвитку організації. Стратегічне планування забезпечує основну для здійснення всіх функцій управління.

# data[].attributes.headline
Управління, його види та складові

# data[].attributes.subject
Управління, його види та складові

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
З дитинства людина стикається зі словом "управління". Спочатку вона бачить, як керують транспортом і дорожнім рухом, потім пізнає, що управляти необхідно хімічними реакціями, процесом виробництва, розвитком галузей народного господарства, суспільством тощо.

Поняття "управління" застосовується до різних складових середовища, в якому існує людина, до різноманітних видів людської діяльності. Існують різні види управління: державне, ідеологічне, виробниче, технічне, господарське тощо.

Державне управління - це цілеспрямований вплив держави через систему заходів та методів законодавчого, виконавчого, контролюючого характеру, які здійснюються вповноваженими державними установами з метою стабілізації та розвитку існуючої соціально-економічної системи. Світовий досвід свідчить, що в кожній країні організація державного регулювати має свої особливості, які відображають національну особливість і конкретні завдання певного етапу розвитку.

Ідеологічне управління - головне завдання - впровадження у свідомість членів суспільства концепцій його розвитку.

Управління виробництвом - це процес регулювання взаємодії трьох основних факторів - робочої сили, засобів праці та предметів праці, направлений на створення матеріальних благ, необхідних для існування та розвитку суспільства.

Технічне управління - управління трансформацією суспільного розвитку на основі новітніх наукових відкриттів (винаходів), що мають вплив на заміну знарядь праці і технологій, на характер трудової діяльності людей.

Господарське управління - управління виробничо-економічною, соціальною діяльністю комерційних і некомерційних підприємств (організацій), які функціонують у межах ринкових відносин.

Управління соціальними процесами може здійснюватися суспільними організаціями (наприклад, рух на захист миру або навколишнього середовища).

Управління як самостійна діяльність формувалась і удосконалювалась протягом всієї історії розвитку суспільства. Воно почало існувати з моменту поділу праці, з моменту виникнення потреби в суспільній праці. Отже, управління виникло з потреб координації розподіленої праці. Більшість учених вважає, що управління як діяльність виникло в період відокремлення ремесла від землеробства.

У ринкових умовах господарювання управління регулюється законами його розвитку. Основні наукові підходи до управління показано на рис. 1.7.

Рис. 1.7. Основні наукові підходи до управління

Перш за все представники різних концепцій розглядають управління в двох аспектах: як свідомий вплив людей на будь-який об'єкт і як специфічну діяльність у процесі виробництва, їх об'єднує погляд на управління як на процес чи вид діяльності.

Управління в широкому розумінні - це цілеспрямований вплив людини на об'єкт, процес, систему та на людей, які беруть у них участь з метою спрямування діяльності в потрібному напрямку для отримання бажаних результатів.

Управління можна також трактувати як вид діяльності, що полягає в керуванні людьми, процесами, елементами і системами соціально- економічного та політичного життя суспільства.

Для розуміння управління як свідомого впливу людей на об'єкт для досягнення поставленої мети необхідно чітко з'ясувати такі категорії, як об'єкт і суб'єкт управління.

Об'єкт управління - елемент системи управління (предмет, явища), на який спрямовано управлінську діяльність. Об'єкт управління завжди має конкретне значення, свої властивості і характеристики. Наприклад, об'єктами управління підприємства є майно і майнові права, виробнича й інтелектуальна діяльність тощо.

Суб'єкт управління - той, хто здійснює управлінську діяльність. Ним може бути конкретна людина - керівник, управлінець або група людей. До суб'єктів управління належать також відповідні організації, установи. Суб'єкт управління не може існувати ізольовано. Сенсом його існування і функціонування є вплив на об'єкт управління, з яким вони утворюють систему управління.

Взаємодія між об'єктом і суб'єктом управління здійснюється за допомогою управлінської праці. Для ефективної взаємодії необхідно, щоб об'єкт і суб'єкт були зацікавленими в чіткій взаємодії на принципах зворотного зв'язку. Тобто, можливість суб'єкта ефективно управляти обумовлена готовністю об'єкта своєчасно і точно виконувати вказівки, розпорядження, завдання, що надходять.

Від суб'єкта управління необхідно відрізняти суб'єкт управлінської діяльності. Ним може бути тільки фізична особа. Саме через суб'єкта управлінської діяльності, до якої належать як суб'єкт, так і об'єкт управління, реалізуються управлінські відносини.

Наприклад, у ролі об'єкта управління в акціонерному товаристві може виступати рада директорів, а як об'єкт - виробничі підрозділи, суб'єктами управлінської діяльності будуть керівники різних структурних підрозділів і виконавці.

Взаємодія між суб'єктом і об'єктом управління здійснюється завдяки управлінській праці, яка реалізує управлінські відносини. Ефективність управлінських відносин залежить від дотримання низки умов.

1. Між об'єктом і суб'єктом управління має бути повна відповідність. За відсутності відповідності і порозуміння вони не зможуть реалізувати свої потенційні можливості.

Наприклад, легко уявити ситуацію, коли розумна і здібна людина стає керівником у тій сфері, про діяльність якої не має чіткого уявлення. Не буде винятком, що рішення, прийняті цим керівником, будуть не в повній мірі зрозумілими для підлеглих, і вони не зможуть працювати з необхідною віддачею. Крім того, суб'єкт і об'єкт управління повинні бути сумісні в процесі роботи. Так, якщо керівник і підлеглий не будуть сумісні психологічно, то між ними можуть виникати непорозуміння, конфліктні ситуації, що негативно буде впливати на результати роботи.

2. У межах єдності суб'єкт і об'єкт управління повинні мати відносну самостійність. Суб'єкт управління не в змозі передбачити всі інтереси об'єкта й можливі варіанти його дій у тій чи іншій ситуації, особливо коли вона виникає спонтанно.

3. Суб'єкт і об'єкт управління повинні здійснювати між собою двосторонню взаємодію, яка грунтується на принципах зворотного зв'язку, певним чином реагуючи на управлінську інформацію, отриману від іншої сторони.

4. Суб'єкт і об'єкт управління повинні бути зацікавлені в чіткій взаємодії, один у віддачі необхідних у даній ситуації' команд, другий - в їх своєчасному і точному виконанні. Можливість суб'єкта керувати обумовлена готовністю об'єкта слідувати наказам, які надходять. Подібна ситуація виникає в тому випадку, коли особисті цілі учасників управлінського процесу будуть збігатися та одночасно відповідати цілям об'єкта управління. Тобто, ступить досягнення учасниками управління своїх цілей повинен знаходитися в прямій залежності від ступеня досягнення цілей самого управління, які виходять із потреб його об'єкта. Це і є головна проблема управління в тому випадку, коли його об'єкт і суб'єкт не пов'язані відносинами власності.

Для позначення діяльності з координації роботи організацій використовують такі поняття: управління, менеджмент, адміністрування, керування.

Сьогодні поряд з поняттям управління до нашого словникового запасу увійшов термін "менеджмент". Нерідко доводиться чути, що поняття управління та менеджмент за своїм змістом тотожні. Чи так це насправді, чи є корінні відмінності в змісті цих понять? З цим питанням необхідно визначитися.

Можна стверджувати, що управління - це цілеспрямована дія на об'єкт із метою зміни його стану або поведінки у зв'язку зі зміною певних обставин.

Управління - більш загальне поняття. Воно поширюється на велику кількість різноманітних систем, наприклад: управління технічною системою, господарською системою, суспільною і державними системами тощо.

Звідки виходить, що управління процесами, які протікають на будь- якому підприємстві, в організації, що і є об'єктами, означає змінювати їх стан шляхом зміни всіх або окремих виробничих факторів (матеріальних, енергетичних, фінансових, трудових ресурсів тощо). Але ефективний результат управління будь-якого управління, навіть з використанням передових технологій, сучасних матеріалів і засобів праці, висококваліфікованих робітників, буде досягнутий лише за умови правильного, наукового керівництва всім залученим до нього персоналом. Саме таке завдання покладено на менеджмент.

Таким чином, управління - це процес координації всіх необхідних компонентів для досягнення певного результату, а менеджмент - система організації праці, яка забезпечує існування такої координації. Менеджмент є складовою частиною управління. Він реалізується лише людьми (керівниками), тоді як управління можливе й за допомогою технічних засобів (роботів, електронних систем, наприклад, коли мова йде про управління певними технологічними процесами та обладнанням тощо). Таким чином, стосовно управління персоналом організації застосовується поняття менеджмент як складова частина управління або керівництво, як управління у вузькому розумінні цього слова.

Між поняттям "управління" та "менеджмент" існує відмінність, яка базується на домінуванні людського фактора в останньому.

Менеджмент - широке і багатомірне поняття, сутність менеджменту буде розглянуто в третьому питанні теми.

Керування - здатність тієї або іншої особи (менеджера) впливати на поведінку і мотиви діяльності підлеглих з метою досягнення цілей організації; направляюча діяльність керівника.

Адміністрування поширюється на діяльність державних органів або для позначення процесів керування діяльністю апарата управління підприємства.

Адміністрація (лат. - administratio - управління) - 1) управлінська діяльність державних органів; організаційна діяльність у сфері управління;

2) органи виконавчої влади держави; 3) посадові особи, персонал, що керує організацією.

# data[].attributes.attachment_link.title
Управління, його види та складові

# data[].attributes.attachment_link.description
З дитинства людина стикається зі словом "управління". Спочатку вона бачить, як керують транспортом і дорожнім рухом, потім пізнає, що управляти необхідно хімічними реакціями, процесом виробництва, розвитком галузей народного господарства, суспільством тощо. Поняття "управління" застосовується до різних складових середовища, в якому існує людина, до різноманітних видів людської діяльності.