# data[].attributes.body
הבוקר היה שמשי, עם רוח קרירה שגרמה ליער להיראות חיי. הילדה התהלכה לה, כמו כמעט כל יום, עם חיוך רחב על פניה. היא שמעה ציפורים וחיות מתהלכות מסביבה אבל לא התייחסה יותר מדי, מסופקת בבועה הקטנה והשמחה שלה. היא הסתכלה למטה ופתאום ראתה חתול מתנשף, הוא ישב בצל וזה נראה כאילו הוא לא שתה כבר... טוב, הרבה זמן. הילדה הרימה את החתול והסתכלה סביבה, חיוך עדיין פרוס על פניה כאילו היא לא שמה לב במאה אחוז לסיטואציה. היא קלטה שלולית ליד המקום בו החתול ישב והורידה אותו שם. אך החתול לא שתה מהשלולית. היא אספה את המים בידה והצמידה אותן לפיו של החתול, עד שמים זלגו לבפנים. בלי לחכות עוד דקה, היא המשיכה בטיול שלה, חיוכה גדול מתמיד אחרי שעזרה לחייה הצמאה. בדרך, היא ראתה גוזל בקן על אחד העצים, כנפיו מתנפנפות בעוד הוא עומד על קצה הקן. היא הסתכלה עליו, רק חצי מצומת הלב שלה עליו, כשפתאום היא ראתה שהוא נופל. היא רצה אל הכיוון שלו ותפסה אותו לפני שהוא הספיק ליפול יותר מחצי מהדרך לאדמה, והניחה אותו בחזרה בקן. הגוזל צייץ בקול, והיא לקחה את זה כתודה על כך שעזרה לו. היא המשיכה ללכת, אוספת גרגירים ופטריות על הדרך. היא מצאה סנאים וארנבים ועוד חיות מהיער, והחליטה לחלוק איתם את מה שהיא אספה. לאחר שהמשיכה ללכת, היא שמה לב לכך שמתחיל להחשיך. היא התרוממה מהסלע שהיא ישבה עליו בכמה שעות האחרונות, והתחילה ללכת בכיוון בו היא הגיע. היא שרקה לה בשמחה, בקושי שמה לב ליער מסביבה. אך פתאום, באמצע הדרך בה היא הלכה, היא ראתה גוף קטן של ארנב ששוכב על רצפת היער. הוא לא זז. היא התקרבה אליו והביטה מלמעלה. הוא לא נשם, והמסביב של עיניו היו נפוחות ואדומות. היא ניחשה שהוא מת. היא הלכה מסביבו בהיסוס קל ואז עצרה שוב במקומה. סנאים, ארנבים, ועוד חיות שהיא רק עכשיו נזכרה שהיא האכילה, שכבו בלי תזוזה על השביל. היא הסתכלה על רגליה והמשיכה ללכת. זאת לא אשמתה, אין סיכוי שזאת אשמתה.

נכון?

היא הלכה, יותר בשקט ממקודם, עד שעצרה ליד העץ בו הגוזל היה מקודם. היא שכב על הרצפה, עם אותן עיניים אדומות כמו שאר החיות, ונראה שהוא נפל שוב מהקן, בלי שהיא יכלה לעזור לו הפעם.

אבל איך זה הגיוני? היא לא האכילה את הגוזל. זאת הסיבה שזו לא אשמתי, היא חשבה לעצמה.

לבסוף היא הגיע למקום בו היא ראתה את החתול. ליבה פעם בחוזקה, מפחד ותקווה. הייתה לה תחושה שהיא תדע מה היא תראה שם, אבל היה שווה לקוות...

החתול שכב ללא תזוזה ליד השלולית, והילדה נפלה לברכיה.

היא הסתכלה על השלולית, כאב וצער סוררים בליבה כשהיא לפתע הבינה הכל.

המים היו שחורים, לא לגמרי, אבל מספיק כדי להבין שלא ניתן לשתות מהם. היא הסתכלה על ידיה ובבהלה הבינה שהן היו שחורות בדיוק כמו המים.

אם רק היא הייתה שמה לב שהחתול לא רצה לשתות מהשלולית, שהציפור מצייצת בבהלה ולא בהכרת תודה.

אם היא רק הייתה שמה לב לידיה השחורות והייתה שוטפת אותן.

באותו רגע הבועה שלה התפוצצה.

האמת הייתה מול העיניים שלה כל הזמן הזה, אך היא בחרה להתנהג כאילו הכל היה בסדר.

# data[].attributes.headline
שעון בתזוזה🕛

# data[].attributes.subject
שעון בתזוזה🕛

# data[].attributes.body
השעון זז,או שהוא זז מצד לצד, או שהמחוגים זזים, אבל האם גם אנחנו זזים?.. אני יושב ומביט על השעון....

ואני שואל האם העולם זז, או שרק אני תקוע?

האם העולם מתקדם?, או שרק אני במקום.

לפעמים להיות הברוש הבודד הזה בקצה השדה זה טוב, לפחות שום יצור לא צבוע אלייך או מזלזל בך.

אבל הברוש הזה הוא מחפש משמעות לזמן שהוא עומד שם, הוא מחפש את העומק בעננים שמעליו, מחפש את העומק באדמה שמתחתיו,

אבל הוא בודד, הוא לא יודע מה זה להיות בין ברושים אחרים.

אבל אני עדיין יושב.. מדמיין את עצמי ברוש, ושואל למה אני לא זז למה אני מחליט להישאר במקום?.. למה אני לא עלה נידף ברוח שכל הזמן רואה עולם?...

למה אני לא המחוגים שזזים בלי הפסקה!?.. אבל עם מנוחה...

אבל אני נזכר שאני עדיין פה, יושב על הכיסא ומסתכל על השעון, והעולם זז, אבל אני לא ביחד איתו...

לולא רק הייתי ציפור, כי היא עפה בשמיים, והיא לא לבד.

אבל אני מנסה, באמת מנסה!

יש אומרים שניסיון הוא הצלחה של התחלה, אבל האם שווה להגיע לסוף?..

כי אני לא רק כזה, כולי, אני אדם ששמח בשביל אחרים, אבל אף פעם לא שמח בשביל עצמו..

ואני לומד, לומד בכל יום, אוליי אני לא זז, אבל זז במקום, לעבר מטרה שהצבתי, זה קשה אני יודע אבל קושי זה רק עניין זמני נכון?

כי המחוגים זזים, הם אף פעם לא עוצרים, ואיתו הקושי זז, אבל לא נשאר שם לעולם.

אומנם הברוש עומד, ולא זז, אבל העולם סביבו זז, והוא מחליט האם לנוע איתו, או שבעצם לנוע עם עצמו, ביחד איתו..

# data[].attributes.body
הקדמה

ג׳וני:

אף בחורה שהכרתי אי פעם לא הרגישה כמו האחת שלי, היא פשוט הרגישה סתם. לפעמים הייתה אהבה לפעמים לא, לפעמים היה קצר ולפעמים קצת פחות קצר, אבל עם אף אחת מהן לא הייתה לי הרגשה כזאת של בואנה זאת האחת.

לעומת זאת החבר הכי טוב שלי תמיד מצא את האחת. יותר מפעם אחת… בעצם כל אישה שהוא אי פעם יצא או דיבר איתה הייתה האחת שלו, זה מה שהוא טען לפחות. והיו לו הרבה יותר בחורות ממני… הוא תמיד היה מין מגנט כזה… אני יודע שזה נשמע כאילו אני מאוהב בו ושאני מקנא בבנות האלה ושלשם זה הולך אבל לא אני פשוט מביע תסכול… במשך כל החיים שלי לא יצאתי עם הרבה בחורות… אף פעם לא הייתה לי חברה באמת רצינית. כן הייתי בסטוצים, והתנסיתי בדברים אבל אף פעם לא הרגשתי משהו אמיתי כלפי מישהי. לעומת אדם, החבר הכי טוב שלי שהיה תמיד ההפך. אני לא חושב שהוא היה רווק יותר מחודש מאז כיתה ג׳. וכל אחת מהן הייתה ה- אחת. אף פעם לא הבנתי את זה… איך מבינים שהאישה שמולך היא האחת? איך זה אמור להרגיש? האם זה תלוי בבן אדם שאתה? נגיד אני, ג׳וני, בן 22, מעולם לא חוויתי חוויה או הרגשה שדומה לכזו. אבל יש אנשים אחרים שמרגישים את זה כבר בגילאים צעירים יותר. אז זה משהו שדפוק איתי? או שלא? או שאולי, אולי, באמת, עדיין לא פגשתי את האחת…

# data[].attributes.headline
איך נותנים משוב - מודל TAG

# data[].attributes.subject
איך נותנים משוב - מודל TAG

# data[].attributes.body
📍 T - Tell (ספרי משהו ספציפי): הדימוי של הריח שמתערבב היה ממש חזק. הצלחתי לדמיין את הסצנה ולהרגיש את המחנק שהדמות מרגישה.

📍 A - Ask (שאלי שאלה): כתבת שהכל בוער אצלה. האם הכוונה לכעס על אמא שלה, או לעצב? מעניין לדעת מה הרגש המרכזי שמוביל אותה.

📍 G - Give (תני הצעה לשיפור): את כותבת בפורמט 'זרם תודעה'. כדי שזה יהיה קצת יותר קריא, אולי כדאי לחלק את הטקסט לשתי פסקאות: פסקה אחת על הזיכרון, ופסקה שנייה על ההווה.

# data[].attributes.headline
חלון בקומה רביעית 

# data[].attributes.subject
חלון בקומה רביעית 

# data[].attributes.body
המטבח שלי היה כל העולם. בכל בוקר הייתי מתבונן דרך החלון שבקומה הרביעית ורואה את אותו נוף בדיוק: הגינה הציבורית המגודרת והספסל הירוק המתקלף. עבורי, הספסל הזה היה המרכז של היקום. שם התחילו ונגמרו כל המחשבות שלי. בכל זאת, זה היה המקום האחרון שבו ראיתי אותה. הייתי בטוח שהירוק המתקלף הזה הוא הצבע האמיתי היחיד שיש בעולם.

יום אחד נתקע התריס, והייתי צריך לטפס על שרפרף כדי לשחרר אותו. מהזווית הגבוהה הזו, פתאום ראיתי משהו אחר. מעבר לגדר של הגינה, רחוק יותר מהעץ המוכר, נמתח קו כחול דק וזוהר. זה היה הים. מעולם לא ידעתי שיש ים במרחק הליכה מהבית שלי. במשך שנים הסתפקתי בגינה הקטנה כי היא הייתה נוחה ובטוחה, אבל באותו רגע המטבח הרגיש פתאום כמו כלא. הבנתי שכל מה שראיתי עד עכשיו היה רק חלק זעיר מהתמונה...