# data[].attributes.headline
97 років з дня народження Олексія Івановича Тихого

# data[].attributes.subject
97 років з дня народження Олексія Івановича Тихого

# data[].attributes.body
27 січня 1927 року на хуторі Їжевка Краматорського району Артемівської округи народився Олексій Іванович Тихий — український дисидент, правозахисник, педагог, мовознавець, член-засновник Української Гельсінської групи. Виступав на захист української мови. Помер в ув'язненні.

# data[].attributes.headline
День вшанування захисників Донецького аеропорту

# data[].attributes.subject
День вшанування захисників Донецького аеропорту

# data[].attributes.body
20 січня - День вшанування захисників Донецького аеропорту або День пам'яті кіборгів - день вшанування пам'яті захисників, які тримали оборону Донецького аеропорту з 26 травня 2014 року до 22 січня 2015 року під час війни на сході України.

Кіборги вистояли, не встояв бетон - фраза, яка увійшла в історію разом із подвигом бійців України.

# data[].attributes.headline
День проголошення незалежності Української Народної Республіки

# data[].attributes.subject
День проголошення незалежності Української Народної Республіки

# data[].attributes.body
22 січня 1918 року Четвертим універсалом було проголошено незалежність УНР. На Софійському майдані Києва була проголошена суверенна Українська Народна Республіка. Вона проіснувала всього кілька років, але ця подія ще раз засвідчила прагнення українців мати власну державу й бути господарями на своїй землі.

# data[].attributes.headline
82 роки з дня смерті Агатангела Кримського

# data[].attributes.subject
82 роки з дня смерті Агатангела Кримського

# data[].attributes.body
25 січня 1942 року - день смерті Агатангела Кримського, українського вченого, одного з найвидатніших мовознавців світу.

З 1929 року його почали переслідувати, позбавляти посад. У 1930-х роках учений був практично усунений від науково-викладацької роботи в академічних установах України. 20 липня 1941 року його заарештували за звинуваченням в антирадянській націоналістичній діяльності й ув’язнили в одній із тюрем НКВС у Кустанаї, тоді Казахська РСР, де й помер 25 січня 1942 року.

# data[].attributes.headline
140 років з дня смерті Павла Чубинського

# data[].attributes.subject
140 років з дня смерті Павла Чубинського

# data[].attributes.body
26 січня 1884 року помер Павло Платонович Чубинський - український етнолог, фольклорист, поет, громадський діяч, автор гімну України.

# data[].attributes.headline
95 років з дня створення Організації Українських Націоналістів

# data[].attributes.subject
95 років з дня створення Організації Українських Націоналістів

# data[].attributes.body
28 січня 1929 року у Відні розпочалася зустріч кількадесяти українських діячів, які після поразки національно-визвольної боротьби залишили Україну. Наслідком їхньої зустрічі стало створення Організації українських націоналістів (ОУН) – політичної сили, яка відіграла дуже помітну роль в українській історії середини ХХ століття.

# data[].attributes.headline
День памяті Героїв Крут

# data[].attributes.subject
День памяті Героїв Крут

# data[].attributes.body
29 січня 1918 року відбувся бій під Крутами - бій між українськими військовими курсантами та військами червоної армії під командуванням капітана Муравйова.

На залізничній платформі в Крутах до 520 українських вояків і студентів з 16 кулеметами та однією гарматою дали бій росіянам, які мали десятикратну перевагу в живій силі, бронепотягах та артилерії.

Бій під Крутами тривав близько шести годин, у ньому загинули від 70 до 100 бійців з української сторони. Втрати більшовицьких військ тоді сягнули 300 людей. Українці затримали росіян на чотири дні, що дало змогу укласти Берестейський мирний договір.

# data[].attributes.headline
129 років з дня народження Петра Гавриловича Дяченка

# data[].attributes.subject
129 років з дня народження Петра Гавриловича Дяченка

# data[].attributes.body
30 січня 1895 року в с. Березова Лука Гадяцького району Полтавської області народився Петро Гаврилович Дяченко - український військовий діяч, командир Чорних Запорожців, 2-ї дивізії УНА, протипанцерної бригади "Вільна Україна". Полковник Армії УНР (із 23.6.1920), генерал-хорунжий (зі старшинством від 15.10.1929).

# data[].attributes.headline
День Соборності України

# data[].attributes.subject
День Соборності України

# data[].attributes.body
22 січня 1919 року на Софійському майдані в Києві в урочистій атмосфері відбулося проголошення Акта злуки УНР та ЗУНР в єдину незалежну державу.

# data[].attributes.headline
103 роки з дня вбивства Миколи Леонтовича

# data[].attributes.subject
103 роки з дня вбивства Миколи Леонтовича

# data[].attributes.body
23 січня 1921 року у селі Марківка Подільської губернії пострілом з обрізу вбили автора "Щедрика" Миколи Леонтовича. До свого світового визнання він не дожив кілька місяців.

З 21 січня 1921 року композитор гостює у селі Марківка у свого батька і сестри Вікторії, там же живе його донька Галина. Увечері 22-го до дому під'їдуть двоє (один з них фурман з сусіднього села) і попросяться переночувати. Вранці другий гість, молодий чоловік 20 з невеликим років, худорлявий і русявий, з нервово блукаючим поглядом, дістане обріз і вистрілить в Миколу Леонтовича.

Афанасій Грищенко - так представився чоловік - був працівником ВНК (Всеросійська надзвичайна комісія з боротьби з контрреволюцією та саботажем).

# data[].attributes.headline
234 роки з дня народження Петра Петровича Гулака-Артемовського

# data[].attributes.subject
234 роки з дня народження Петра Петровича Гулака-Артемовського

# data[].attributes.body
27 січня 1790 року в м. Городище Черкаської області народився Петро Петрович Гулак-Артемовський - український письменник, науковець, перекладач, байкар, поет.

# data[].attributes.headline
7 років з дня загибелі Андрія Олександровича Кизила 

# data[].attributes.subject
7 років з дня загибелі Андрія Олександровича Кизила 

# data[].attributes.body
29 січня 2017 року під час виконання бойового завдання загинув Андрій Олександрович Кизило - український військовослужбовець, майор (посмертно) ЗСУ. Позивний «Орел». Почесний громадянин Умані.

# data[].attributes.headline
Рекомендовано для опрацювання 

# data[].attributes.subject
Рекомендовано для опрацювання 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Медійний архів 'KLIO'

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кіборги (2017)

Фільм " Кіборги" - перша українська кінорефлексія про війну з Росією на сході нашої держави. Стрічка розповідає про запеклі бої за донецький аеропорт, який став символом незламності українських воїнів. Картина заснована на реальних подіях - кожен герой має свого прототипа. До того ж у фільмі грають як професійні актори, так і справжні учасники боїв за ДАП, що допомогло краще розкрити героїв. Слід відмітити, що творці не ставили за мету зняти пропагандивну стрічку з готовими відповідями, а навпаки - поставити наболілі питання.

У головній ролі шестеро військових, які вирушають на бойове чергування в аеропорт. Для усієї країни вони - кіборги. Але що значить бути кіборгом? Перед нами на екрані постають звичайні українці - різного віку, які розмовляють різними мовами, але які мають спільну мету - жити у новій Україні. Вони зробили свій вибір і готові за нього вбивати ворога і йти до кінця.

Жанр: воєнний, драма
Країна: Україна
Режисер: Ахтем Сеітаблаєв
У ролях: В'ячеслав Довженко, Макар Тихомиров, Андрій Ісаєнко.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українське кіно

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої не вмирають

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ахтем сеітаблаєв

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
в’ячеслав довженко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
макар тихомиров

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій ісаєнко

# data[].attributes.attachment_link.title
Кіборги (2017) :: Медійний архів 'KLIO'

# data[].attributes.attachment_link.description
Фільм " Кіборги " - перша українська кінорефлексія про війну з Росією на сході нашої держави. Стрічка розповідає про запеклі бої за донецький аеропорт, який став символом незламності українських воїнів. Картина заснована на реальних подіях - кожен герой має свого прототипа.

# data[].attributes.attachment_link.title
Бої за Донецький аеропорт, Конфлікти

# data[].attributes.attachment_link.title
20 січня - День пам’яті захисників ДАПу

# data[].attributes.attachment_link.description
20 січня – День пам’яті захисників Донецького аеропорту.…

# data[].attributes.headline
Самоспалення Олекси Гірника

# data[].attributes.subject
Самоспалення Олекси Гірника

# data[].attributes.body
21 січня 1978 р. близько 3-ї години ночі в м. Каневі на могилі Т.Г. Шевченка Олекса Гірник облився бензином та підпалив себе на знак протесту проти русифікації українців.

"Я ішов простою дорогою, тернистою. Не зблудив, не схибив. Мій протест – то сама правда, а не московська брехня від початку до кінця. Мій протест – то пережиття, тортури української нації. Мій протест – то бунт проти насилля і поневолення. Мій протест – то слова Шевченка, а я його тільки учень і виконавець".

# data[].attributes.headline
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.subject
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.attachment_link.title
Самоспалення Олекси Гірника, як бунт проти насилля і поневолення України / Історична Черкащина

# data[].attributes.attachment_link.title
Смолоскип (2007)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сорок років тому на Чернечій горі в Каневі чоловік із Калуша спалив себе, розкидавши перед тим близько тисячі​ листівок зі словами: "Протест проти російської окупації на Україні! Протест проти русифікації українського народу! Хай живе самостійна соборна Українська держава..."​ Чоловіка звали Олекса Гірник, і його вчинок став символом самопожертви на знак протесту проти русифікації України. Радянський Комітет державної безпеки (КДБ) всіляко намагався приховати цей інцидент, але інформацію про вчинок Гірника люди передавали один одному, а кілька листівок зберегли в себе тодішні працівники правоохоронних органів.

​ Олекса Гірник народився в 1912 році у Богородчанах на Івано-Франківщині. У родині було п'ятеро дітей, але лише Олексу відправили навчатися до української гімназії. Саме там сформувалися його націоналістичні погляди.

У березні 1937-го польський режим засудив Гірника як керівника п'ятірки організації українських націоналістів. Два роки Олекса провів у польському таборі "Береза-Картузька".

Фактично одразу після повернення, 11 листопада 1939 року, його затримує радянська влада в Івано-Франківську під час зібрання "Пласту". Наступні вісім років Гірник відбував покарання у Норильську та Магадані. У 1948 році Олекса Гірник повернувся до Калуша.

Власне самоспалення Гірник планував кілька років. 18 січня 1978 року він зібрав необхідні речі і вирушив у дорогу.

Вдома чоловік залишив записку про те, що їде відвідати родичів до Львова. Насправді ж вирушив до Києва, відвідав Києво-Печерську лавру, а потім поїхав до Канева.

Вночі з 21 на 22 січня, непомітно від охоронців, Гірник піднявся на Чернечу гору, обійшов кілька разів постамент Шевченка, розкидав листівки, підпалив себе і, зробивши ще кілька кроків у бік Дніпра, вдарив ножем собі у груди.

Обвуглене тіло знайшли вранці.

Ранок 22 січня 1978 року

Ранок 22 січня 1978 був сонячним і тихим. За ніч місто злегка притрусило снігом. Так про той день згадує Олександр Гнучий - міліціонер, який одним із перших опинився на місці події.

Це була субота, і Олександр разом із дружиною вирішили провести вихідний на Чернечій горі.

Раптом подзвонив черговий працівник міліції з музею і повідомив про надзвичайну ситуацію: на горі спалився чоловік.

Коли через 20 хвилин я був на місці, то побачив, що вся гора всіяна листівками. Вони просвічувалися через тонкий шар снігу

"Коли через 20 хвилин я був на місці, то побачив, що вся гора всіяна листівками. Вони просвічувалися через тонкий шар снігу. Косогір видового майданчика весь фіолетовий - листівки були написані під копірку", - розповідає Гнучий.

Недалеко від обвугленого тіла стояла дерматинова сумка з яблуком та квитком у Києво-Печерську лавру, дві півторалітрові пляшки і зелена запальничка.

Через дві години приїхали кілька десятків чоловіків із Комітету державної безпеки (КДБ). Тіло Гірника перенесли на кілька метрів від стежки і закрили щитами - від очей туристів.

Кадебісти збирали листівки по всьому схилу: дві людини тримали третю на мотузці, аби можна було спуститися по крутих схилах. Зібрали 987 листівок.

Коли тіло перенесли до лікарні, її охороняли вдень і вночі, поки не приїхала дружина Олекси Гірника Кароліна. Вона привезла із собою труну, щоб забрати чоловіка, але кадебісти суворо наказали вдома труну не відкривати.

Про те, що сталося, їй розповіли не одразу. Співробітники КДБ приїхали до помешкання Гірників у Калуші і одразу почали проводити обшуки і допити: з ким Олекса спілкувався, чи мав родичів у Києві чи Каневі. Потім рідним повідомили, що Гірник згорів в автомобільній катастрофі за нез'ясованих обставин.

Для жителів Канева існувала й інша версія. Мовляв, поруч із Шевченком розклав вогнище безхатько і біля нього сам згорів.

Але працівники музею Шевченка знали, що сталося насправді. Інформація про самоспаленого націоналіста та його листівки швидко поширилася невеликим Каневом.

Згодом, провівши слідство, КДБ зобов'язало рідних Олекси Гірника не розголошувати деталі його загибелі.

Шість збережених листівок

Міліціонерові Олександру Гнучому вдалося приховати шість листівок у нагрудній кишені кітеля. Ввечері, вже вдома, він прочитав ті написи і зрозумів, що спалений чоловік не був безхатьком чи п'яницею, а пішов на цей вчинок через спротив.

Я злякався, коли викликали всіх працівників, які збирали листівки, і почали обшукували. Запропонували роздягнутися, роззутися

"Я злякався, коли в той день викликали всіх працівників, які збирали листівки, і почали обшукували. Запропонували роздягнутися, роззутися, а я стояв поруч. Але мене не обшукали", - розповідає Гнучий.

Олександр Гнучий опинився в правоохоронних органах, отримавши філологічну освіту у Львівському університеті й пропрацювавши кілька років у школі на Донбасі. У травні 1969 року він отримав посаду заступника начальника з політико-просвітницької та виховної роботи в міліції Канева.

Гунчий признається, що ні він, ні його дружина не були в захваті від нової посади, та й покидати педагогічну діяльність не хотілося. Однак чоловік таки залишився працювати в органах, а дружина, Віра Степанівна, влаштувалася на роботу в музей Тараса Шевченка.

​Спочатку Гнучий зберігав листівки вдома, але потім, побоюючись обшуків, дружина Віра Степанівна відвезла їх до Львова, звідки була родом.

​У 1991 році вони знову повернулися до канівського помешкання Гнучих.

Одну з листівок Гнучий передав у музей Шевченка, ще одну віддав у донецький музей "Смолоскип", присвячений Гірникові та ще одному самоспаленому учасникові руху опору Василеві Макуху. Решту листівок Олександр Гнучий у 2010-му передав синові Гірника Євгенові.

Олександр Гнучий нині живе у Каневі й очолює Канівський міський штаб громадського формування охорони громадського порядку. Він знає усі деталі біографії Гірника, буваючи на Чернечій горі, розповідає про нього туристам, а також став одним із ініціаторів перейменування однієї із вулиць Канева іменем Олекси Гірника.

Книга про Гірника, яку написав лікар

Вчинок Олекси Гірника на Каневі змінив життя не тільки міліціонера Гнучого, а й лікаря Михайла Іщенка, який оглядав тіло після інциденту.

Він витратив 20 років свого життя для написання книжки про самоспаленого. Чоловік досі зберігає запальничку, якою Гірник скористався у той день. Книжка вийшла у 1992 році і стала найдетальнішим описом того, що сталося 21 січня 1978 року в Каневі.

Михайло Іщенко пише, що в ті часи за Чернечою горою постійно наглядали: фіксували, хто і коли приходить до Шевченка.

Іщенко їздив до Калуша, спілкувався з тими, хто особисто знав Гірника: друзями та рідними. Зібрав спогади й детально відтворив у своїй книжці "Спалився за Україну" всі обставини інциденту та його розслідування.

Збережені листівки Гірника

Син Олекси Гірника Євген згадує батька як щирого й дуже правдивого чоловіка. Його цінували за ретельний підхід до роботи. Хоч він і не мав вищої освіти, перед пенсією працював на інженерних посадах.

Батько, згадує Євген Гірник, знав усього Шевченка напам'ять і вчив цього дітей.

У третьому класі він підмовив мене вивчити вірш "Розрита могила", а він тоді був заборонений. Я його розказав, і батьки мали від учительки неприємності

"У третьому класі він підмовив мене вивчити вірш "Розрита могила", а він тоді був заборонений. Я його розказав, і батьки мали від учительки неприємності", - каже Євген.

За словами Євгена Гірника, батько мав запальний характер, але грав у шахи, говорив літературною мовою і синам з цього приводу робив зауваження. Майже ніколи не вживав слово "патріотизм", натомість часто - "націоналізм".

Для родини Гірника новина про самоспалення батька була справжнім шоком. Ніхто не здогадувався про його плани. За два роки роботи над листівками чоловік жодного разу себе не видав. У родині Гірника кажуть, що батько не сказав про свої наміри, бо знав, що дружина й сини не дозволять йому цього зробити.

Син Євген згадує, як батько одного разу говорив про те, що скоріше зробить собі харакірі, ніж утретє піде до в'язниці. Тоді ці слова ніхто не сприймав серйозно.

У дворі Гірників стояла прибудова, яку Олекса зробив самостійно. На першому поверсі був курник та загорожа для свиней. На другий треба було лізти драбиною і, за словами Євгена Гірника, батько проводив там багато часу. Але що він там робив, ніхто не знав.

Олекса Гірник мусив писати всі листівки вручну, бо друкарські машинки всі були на обліку в КДБ.

У тайнику він залишив іще кілька листівок, які кадебісти при обшуку не знайшли. Згодом їх виявила дружина.

"Тільки таким способом можна протестувати в Радянському Союзі!"

У своїх листівках Гірник писав: "На знак 60-річчя проголошення незалежності України Центральною Радою 22 січня 1918/22 січня 1978 року на знак протесту спалився Гірник Олекса з Калуша. Тільки таким способом можна протестувати в Радянському Союзі!"

Євген Гірник признається, що вчинок батька зрозумів майже одразу.

"Він жив не в Києві, не у Львові, не бачив якісь інші методи боротьби. Це була провінція, і, крім кількох знайомих, нікому нічого не скажеш, і не організуєш. Це його вибір був. Він вибрав такий протест", - розповідає син Гірника.

У той час фактично всі дисиденти були арештовані. Можливо, тільки він тоді й боровся. Існували, очевидно, й інші методи боротьби, але люди були доведені до крайності

На думку Євгена Гірника, не він особисто мав оцінювати цей вчинок, а суспільство: "Нація існує, якщо за неї хтось бореться. У той час фактично всі дисиденти були арештовані. Можливо, тільки він тоді й боровся. Існували, очевидно, й інші методи боротьби, але люди були доведені до крайності".

Учинок Гірника, очевидно, не мав такого сильного впливу в той час, як він сам того очікував. Однак його постать вплинула на формування свідомості тих, хто виступав за незалежну Україну наприкінці 80-х і під час проголошення Незалежності.

Про самоспалення Гірника мало хто тоді дізнався. Про це говорило лише Радіо Свобода, а широко відомим цей вчинок став лише після 1991 року.

Євген Гірник зауважує, що того самого року, в 1978-му, влітку спалився кримський татарин Муса Мамут - за нехтування правами кримських татар. Він повернувся до Криму, звів будинок, але його вигнали. Тоді кримські татари спрацювали оперативніше: у них був зв'язок із дружиною відомого російського дисидента Андрія Сахарова, і новина про самоспалення швидко поширилася світом.

Євген Гірник переконаний, що у світу не було можливості дізнатися про вчинок його батька: "Можливо, батько розраховував на сильніший ефект. Можливо, думав, що 22 січня, у День Соборності, вся Україна, весь світ про це дізнається. Але КДБ робило все так, щоб цього не сталося".

Нині на місці спалення Олекси Гірника стоїть пам'ятний знак. Він розташований біля однієї зі стежок, зліва від постаменту пам'ятника Тарасові Шевченку. На ньому постійно лежать свіжі квіти, а в річницю самоспалення люди сюди приносять гілки калини.
НА ЦЮ Ж ТЕМУ:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
важливе на свободі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
націоналісти

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська мова

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радянський союз

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
чернеча гора

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
самоспалення

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олекса гірник

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
російська окупація

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
самопожертва

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр гнучий

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євген гірник

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Патрікєєва

# data[].attributes.attachment_link.title
Проти окупації і русифікації України: 40 років від самоспалення Олекси Гірника

# data[].attributes.attachment_link.description
"Протест проти російської окупації на Україні! Протест проти русифікації українського народу! Хай живе самостійна соборна Українська держава..."​ - із листівки Гірника

# data[].attributes.headline
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.subject
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1918, 22 січня - відбулося проголошення незалежності Української Народної Республіки. Копія ІV Універсалу УЦР. 22 січня 1918 року. Фото: cn.archives.gov.ua

Саме цього дня Мала Рада почала розгляд тексту ІV Універсалу. Декілька днів знадобилося членам Ради аби дійти згоди з більшості позицій. Пізно вночі з 24 на 25 січня 1918 року, після відкритого поіменного голосування, Універсал таки було ухвалено. У голосуванні брали участь 49 присутніх. З них 39 людей підтримали текст документа, решта - були проти або утрималися.
З трьох запропонованих проєктів документа, за основу взяли найкоротший за змістом, розроблений Михайлом Грушевським.

"Секретар Центральної ради Михайло Єреміїв називав прізвище кожного з членів Малої ради, й кожен відкрито говорив - чи він "за", чи "проти". - розповідає про події тієї ночі Світлана Панькова директор Історико-меморіального музею Михайла Грушевського. - Філософ Дмитро Чижевський представляв Російську соціал-демократичну партію, її крило меншовиків. Він проголосував "проти". Він був людиною, яка належала до українського руху, але він проголосував "проти", адже вважав, що це тоді було не на часі. Хтось тоді його у залі назвав "запроданцем". Пізніше Чижевський у своїх спогадах писав, що це була найприкріша помилка особисто для нього".

Документ окреслив чотири головні напрями: проголошення самостійності Української Народної Республіки; доручення Раді Народних Міністрів укласти мир з Центральними державами; оповіщення оборонної війни з більшовицькою Росією; декларування основ внутрішнього соціально-економічного будівництва й окреслення заходів для припинення війни з Центральними державами.
Зовнішні обставини мали значний вплив на прийняття рішення про проголошення незалежності. У цей час точилися бої між підрозділами української армії та більшовицькими військами, які сунули на Київ. Українська Центральна Рада шукала союзників для протистояння збройній агресії більшовицької Росії. Відтак, проголосивши незалежність, Україна могла легітимізуватися на міжнародній арені та укладати міжнародні договори. Переговори в Брест-Литовську про мир між УНР та країнами Четвертного союзу завершилися визнанням України самостійною державою та підписанням мирного договору.

# data[].attributes.attachment_link.title
1918 - проголошення незалежності УНР

# data[].attributes.attachment_link.description
1918, 22 січня - відбулося проголошення незалежності Української Народної Республіки. Копія ІV Універсалу УЦР. 22 січня 1918 року. Фото...

# data[].attributes.headline
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.subject
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія Без Міфів

# data[].attributes.attachment_link.title
Акт Злуки - від Соборності до краху держави // Історія без міфів

# data[].attributes.attachment_link.title
Акт Злуки  22 січня 1919

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Щороку 22 січня в день проголошення Акта Злуки Української Народної Республіки та Західноукраїнської Народної Республіки Україна відзначає День Соборності. Офіційно це свято встановлене Указом Президента України "Про День соборності України" від 21 січня 1999 року № 42. Акт Злуки став історичним об'єднанням українських земель в одній державі.
Він увінчав соборницькі прагнення українців обох частин України - Наддніпрянщини та Наддністрянщини - щонайменше з середини XIX століття. Це - основоположна віха українського державотворення.

24 серпня 1991 року позачергова сесія Верховної Ради УРСР ухвалила Акт проголошення незалежності України. Його підтримали українці на Всеукраїнському референдумі 1 грудня 1991-го. Втім, історики цілком справедливо відзначають, що 24 серпня відбулося відновлення державної незалежності України. Вперше у XX столітті її проголосила Українська Центральна Рада 22 січня 1918 року IV Універсалом. А за рік, 22 січня 1919-го, на Софійському майдані в Києві відбулося об'єднання в одну державу Української Народної Республіки й Західноукраїнської Народної Республіки.

Через невдачу Української революції 1917-1921 років державність зберегти не вдалося. Тому у XX столітті українці змушені були продовжувати боротьбу за неї, аж до відновлення незалежності в 1991-му.

Ключові тези
22 січня ми згадуємо дві рівнозначні за вагомістю події української історії: проголошення незалежності Української Народної Республіки й Акт Злуки українських земель.
105 років тому - 22 січня 1918 року - Українська Народна Республіка проголосила незалежність і боролася за право бути "самостійною, ні від кого незалежною, вільною, суверенною державою українського народу". Цей факт руйнує твердження російської пропаганди, буцімто Української держави не існувало, її вигадали більшовики.

22 січня 1918 року вперше у XX столітті українці проголосили незалежність власної держави - Української Народної Республіки. 24 серпня 1991-го відбулося її відновлення.

Проголошення соборності УНР і ЗУНР 22 січня 1919 року - історичний акт об'єднання українських земель в одній державі, що увінчав соборницькі прагнення українців, розділених кордонами тогочасних імперій. На початку ХХ століття після падіння імперій українці об'єдналися у власній державі. Сьогодні, через трохи більше століття після проголошення Акта Злуки, ми обʼєднані у відстоюванні своєї незалежності і держави. А після перемоги над російським агресором Україна відновить свою соборність.

Термін "соборність" має кілька значень. Це й об'єднання в одне державне ціле всіх земель, заселених певною нацією на суцільній території. І духовна консолідація всіх громадян держави, їх згуртованість, незалежно від національності. Соборність - це також територіальна цілісність держави. Тому звільнення від російського окупанта українських земель є нашою спільною метою.

Соборність невіддільна від державності, суверенітету й незалежності народу, які є фундаментом для побудови демократичної держави, запорукою виживання й існування нації.

Ідея соборності була й залишається базовою національною цінністю українців. А нині вона є передумовою успіху нашого спротиву зовнішній агресії.

Сьогодні соборність для України означає деокупацію всіх територій, захоплених ворогом, відновлення єдності з Донеччиною, Луганщиною та Кримом.
Соборність передбачає не лише пам'ять про спільне минуле, а й потребує згуртованої співпраці заради майбутнього. Коли ми, люди з різних регіонів країни, разом працюємо, створюємо знакове й важливе, боремося з окупантами.
Радянська та російська пропаганди завжди нав'язували переконання, що українці діляться на "східняків" і "западенців". Проте в сучасному спротиві російській агресії ми довели свою згуртованість і спільне прагнення жити у вільній державі, яка сама визначає своє майбутнє. Ця пропаганда зазнала краху.

Українська незалежність понад 100 років тому зазнала поразки від більшовиків, зокрема, через використанням ними методів гібридної війни: невизнання своїх військ на території УНР, створення маріонеткових псевдореспублік, підтримку антиукраїнських рухів. Але також - через періодичний брак згуртованості в діях, попри спільне бажання українців жити в обʼєднаній державі. Сьогодні Російська Федерація знову прагне знищити українську державність і окупувати нашу землю. Тож так важливо залишатися монолітними в боротьбі проти ворога.

Нині Україна продовжує боротьбу за незалежність. Тому соборність залишається на порядку денному національних завдань. Цілісність держави буде цілковито відновлена тільки після того, як Україна звільнить усі території, захоплені ворогом. Соборність - мета Перемоги.
Цьогорічна кампанія до Дня Соборності України проходить під гаслом "Україна соборна. Разом до Перемоги!". Завантажити ролик для показу або трансляції
Історична довідка
22 січня 1918 року. Проголошення незалежності
Лютнева революція 1917 року призвела до ліквідації імперського режиму та встановлення Тимчасового уряду. Майже по всій Україні були ліквідовані органи царської адміністрації - тепер на місцях керували комісари.

Повалення самодержавства відкрило можливості для створення або активізації громадських організацій та політичних партій. У Києві, Полтаві, Харкові, Одесі, Чернігові й інших містах відбулися багатолюдні мітинги та демонстрації під синьо-жовтими прапорами. Осередком згуртування громадських і політичних сил стала Українська Центральна Рада, створена 17 березня 1917 року в Києві. Поступово вона перетворилася на всеукраїнський представницький орган, а згодом - парламент Української Народної Республіки.

23 червня того ж року Центральна Рада I Універсалом проголосила автономію України й закликала створювати українські органи влади на місцях, а 28 червня створила Генеральний Секретаріат, який по суті був першим українським урядом революційної доби.

Більшовицький Жовтневий переворот, повалення Тимчасового уряду, формування Ради народних комісарів несли загрозу для України. Це підштовхнуло Українську Центральну Раду до подальшого оформлення держави. 20 листопада 1917 року ІІІ Універсалом вона утворила Українську Народну Республіку.

У грудні Рада народних комісарів у Москві висунула ультиматум Центральній Раді: дозволити переміщення більшовицьких військ із фронту на Дон і відмовитися від утворення Українського фронту. Українці відхилили вимоги та звинуватили Петроград у розпалюванні ворожнечі. Раднарком своєю чергою оголосив Центральну Раду "в стані відкритої війни проти Радянської влади в Росії і на Україні". 7 січня 1918 року більшовики розпочали військове вторгнення в Україну. На середину січня вони встановили контроль майже на всьому Лівобережжі. Готувалися виступати на Київ.

Бойові дії спонукали Центральну Раду остаточно відмежуватися від Росії. Під час засідання українського уряду 8 січня 1918 року Микита Шаповал заявив: "Раз армії нема, а треба боронити Україну, то єдиний вихід - проголошення незалежної України, що дасть можливість стати твердо на міжнародній арені і приступити до організації нової фізичної сили".

22 січня 1918 року Центральна Рада проголосила незалежність УНР IV Універсалом. Це стало логічним етапом визвольного руху доби Української революції. Документ містив чотири головні положення: 1) проголошення самостійності Української Народної Республіки; 2) доручення Раді Народних Міністрів укласти мир із Центральними державами; 3) оповіщення оборонної війни з більшовицькою Росією; 4) декларування основ внутрішнього соціально-економічного будівництва й окреслення заходів для припинення війни з Центральними державами.

Так уперше в XX столітті Україна проголосила незалежність. Постала держава, яка протягом трьох наступних років не припиняла боротьби за власне існування. Українцям вдалося утвердити державні кордони, мову, гроші, символіку (герб, гімн і прапор), збудувати національне боєздатне військо, добитися визнання світової спільноти.
22 січня 1919 року. Акт Злуки
Об'єднання двох українських республік - УНР і ЗУНР - почалося невдовзі після встановлення української влади у Східній Галичині та ще до того, як Директорія УНР переможно увійшла до Києва. 1 грудня 1918 року на залізничній станції у Фастові представники ЗУНР і Директорії підписали "Передвступний договір" (попередній). Статті угоди констатували непохитний намір ЗУНР "злитися в найкоротшім часі в одну велику державу з Українською Народною Республікою". Зі свого боку УНР проголошувала, що вона дає згоду "прийняти всю територію й населення Західно-Української Народньої Республіки як складову частину державної цілості в Українську Народну Республіку". Для урочистого проголошення цієї Ухвали та завершення юридичного оформлення об'єднання двох республік до Києва було відряджено представницьку делегацію на чолі з віцепрезидентом УНРади (Української Національної Ради ЗУНР) Левом Бачинським.

22 січня 1919 року, в першу річницю проголошення незалежності УНР, в Києві на Софійській площі відбулися урочисті збори. На них проголосили Універсал Директорії Української Народної Республіки про злуку із Західноукраїнською Народною Республікою. У зачитаному на зборах "Універсалі соборності", зокрема, відзначалося:

"Однині воєдино зливаються століттями одірвані одна від одної частини єдиної України - Західноукраїнська Народна Республіка (Галичина, Буковина, Угорська Русь) і Наддніпрянська Велика Україна. Здійснились віковічні мрії, якими жили і за які умирали кращі сини України. Однині є єдина незалежна Українська Народна Республіка".

Наступного дня, 23 січня 1919 року, в приміщенні київського Оперного театру (сучасна Національна опера України) Трудовий Конгрес України ратифікував документ - надав йому законного юридичного характеру. Президента УНРади Євгена Петрушевича незабаром обрали до складу Директорії. ЗУНР після об'єднання з УНР змінила назву на Західна область Української Народної Республіки. Розпочалася активна співпраця між двома державними утвореннями в економічній, військовій та культурній сферах.

Ідея соборності охопила українців у найвіддаленіших куточках. Відголосом історичного руху до Злуки на Закарпатті стали Всенародні збори у Хусті 21 січня 1919 року, які постановили об'єднати Карпатську Україну з Українською Народною Республікою зі столицею в Києві. В умовах перманентної боротьби за свободу та незалежність надзвичайно багато важило братерство по зброї українців із різних регіонів.

Вершиною співпраці та консолідації зусиль став спільний похід українських армій на Київ у серпні 1919 року. Однак через низку причин об'єднання УНР і ЗУНР в одну державу не було доведене до завершення. Продовжували існувати два уряди, дві армії. Республіки фактично перебували у конфедеративних відносинах. Відмінні геополітичні інтереси та цілі, зрештою, призвели до розвалу соборного фронту Української революції пізньої осені 1919 року. Проте Акт Злуки став символом і легендою для наступних поколінь борців за Україну.
Після проголошення об'єднання УНР і ЗУНР 22 січня 1919 року ідея цілісності української нації в українській політичній думці вже ніколи не ставилася під сумнів. Упродовж багатьох десятиліть Акт залишався символом віри, ідейним імперативом боротьби за незалежну, соборну державу.
Цитати про Соборність

"Перейдемо від фраз про Соборність до здійснювання цієї великої Ідеї в буденному житті".

"Хай слово "Соборність" не буде тільки книжковою фразою, але щоденним хлібом та правдивою Ідеєю наших буднів!"
Михайло Дяченко (Марко Боєслав), "За соборний моноліт", 1950 рік
"Ми мусимо навчитися чути себе українцями - не галицькими, не буковинськими українцями, а українцями без офіціальних кордонів".
Іван Франко, "Одвертий лист до галицької молодежі", 1905 рік
"Українська національна думка мусить обнімати всіх українців, де б вони не проживали, на всій Україні, без огляду на державні кордони. Коли в кожному з нас до решти загине полтавський, галицький і т.д. провінціал, а в цілому зродиться та зросте Всеукраїнець, якого думи і змагання обнімають усю Україну зарівно і неподільно, як нерозлучну і єдину цілість".
Микола Міхновський, "З закордонної України"
"Сучасні події нинішньої російської агресії лише підсилюють значущість того Акта злуки УНР і ЗУНР, який відбувся ... на площі біля стародавньої Софії Київської. Бо знову Україну хочуть "пошматувати" та розділити, силою забравши її землі, встановивши штучні кордони й сірі зони, посваривши наш народ, пропагандою ввівши в оману. Тому для нас свято Соборності є дуже важливим, бо воно нагадує про найголовніший урок нашої спільної історії: в єдності - сила, в розділенні - поразка".
Епіфаній, предстоятель Православної церкви України, митрополит Київський і всієї України, 2022 рік
"Зараз ідея соборності є чимось життєво необхідним для українського народу, оскільки соборність - це означає дбати про те, що об'єднує. Навіть більше, це означає ставити за найвищу цінність усе те, що може нас об'єднувати, надихати й робити сильнішими, бо разом нас не подолати".
Блаженніший Святослав, глава Української греко-католицької церкви, 2022 рік
Корисні тематичні посилання

Інтернет-банери

Банери до Дня Соборності
Переглянути та завантажити Відео
Відеоролик "Разом з власної волі з 1919 року"
Завантажити за посиланням
Відеоісторія "Українська революція 1917-1921 років. Як творилася держава"
Дивіться за посиланням Аудіо
Аудіоальбом "Пісні Української революції"
Слухайте за посиланням Інформаційні матеріали та методичні рекомендації
Інформаційні матеріали до 100-річчя проголошення незалежності Української Народної Республіки
Читайте за посиланням
Методичні рекомендації для загальноосвітніх навчальних закладів до Дня Соборності України - 2020
Читайте за посиланням Виставкові проєкти
Виставка "100 років боротьби: Українська революція 1917-1921"
Переглянути та завантажити
Виставка "Українська революція 1917-1921: регіональний вимір"
Переглянути та завантажити
Виставка "Донбас: переPROчитання образу"
Переглянути та завантажити Ігри
Настільна гра "Українська революція 1917-1921"
Переглянути та завантажити
Карткова гра "100 облич Української революції"
Переглянути та завантажити Над матеріалами працювали Ганна Байкєніч, Олена Охрімчук, редагування Ірини Буланенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Інформаційні матеріали до Дня Соборності України - 2023 та 105-ї річниці проголошення незалежності Української Народної Республіки

# data[].attributes.attachment_link.description
Щороку 22 січня в день проголошення Акта Злуки Української Народної Республіки та Західноукраїнської Народної Республіки Україна відзначає День Соборності. Офіційно це свято встановлене Указом Президента України "Про День соборності України" від 21 січня 1999 року № 42. Акт Злуки став історичним об'єднанням українських земель в одній державі.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Центр досліджень визвольного руху

# data[].attributes.attachment_link.title
Перша українська незалежність — Четвертий Універсал | Серія 1

# data[].attributes.headline
Рекомендовано для опрацювання 

# data[].attributes.subject
Рекомендовано для опрацювання 

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Леонтович та його Щедрик (Mykola Leontovych and his Shchedryk(Carol of the bells))

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія "Щедрика". Мелодія, яка об'єднує світ. Микола Леонтович

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Останній у цьому році випуск відеопроєкту "ІстФакт" розповідає про майже детективну історію "Щедрика" Миколи Леонтовича, який нині є найпопулярнішою різдвяною мелодією в світі. Цього могло й не бути, адже ноти щедрівки були фактично викрадені в автора Олександром Кошицем для закордонних гастролей Української Республіканської хорової капели.
За що ж Симон Петлюра погрожував розстріляти Олександра Кошиця? Чому Микола Леонтович був проти популяризації "Щедрика"? І чому в усьому світі його більше знають під назвою Carol of the Bells?

Відповіді на ці та інші питання дає історик Володимир В'ятрович.

Завантажити відеоролик можна за посиланням.

Нагадаємо, що цього року відзначалося 100 років із часу першої світової прем'єри "Щедрика".

Завантажити усі відеоролики з проєкту "ІстФакт" можна за цим посиланням.
Над проєктом працювали:
Методичний супровід - Ганна Байкєніч, Олена Охрімчук;

Наукові консультанти - Ярослав Файзулін, Павло Подобєд, Владислав Куценко;

Спікер - Володимир В'ятрович;

Сценаристи - Наталка Пономарів, Андрій Сайчук;

Режисери-оператори - Яків Любчич, Олександр Назаров;

Графіка - Костянтин Пузанкін, Антон Куріпко;

Продюсер проєкту - В'ячеслав Пономарьов.
Довідково: Відеоролики проєкту Українського інституту національної пам'яті "ІстФакт" мають на меті популяризувати історію України через емоційне, яскраве, динамічне, але водночас просте і доступне, без зайвого пафосу, відео, детально переповідаючи маловідомі сюжети часів Української революції. Формат проєкту - 5-хвилинні відеоролики в стилі "запитання-відповіді" з поєднанням прямої мови спікера й відеоряду (хроніка, інфографіка, анімація, карти, світлини, відео з реконструкцій історичних подій, моушн-графіка). Передбачається, що проєкт стане додатковим джерелом історичної інформації для широкого загалу. Відеоролики присвячені Українській революції 1917-1921 років.

# data[].attributes.attachment_link.title
Різдвяний детектив: новий випуск "ІстФакту" розповість про історію "Щедрика"

# data[].attributes.attachment_link.description
Останній у цьому році випуск відеопроєкту "ІстФакт" розповідає про майже детективну історію "Щедрика" Миколи Леонтовича, який нині є...

# data[].attributes.headline
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.subject
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1871, 15 січня - у Володимир-Волинському народився Агатангел Кримський, сходознавець, перекладач, який знав понад 60 мов, історик, один із засновників Української академії наук у 1918 році. Агатангел Кримський. Фото: galinfo.com.ua
Він став одним із найвидатніших у світі мовознавців та фахівців з історії та культури Сходу. Талант до мов в Агатангела Кримського проявився ще змалку. У три з половиною роки він умів читати, у п'ять - пішов до училища в Звенигородці, куди переїхала сім'я. Далі було навчання в Острозькій та Київській гімназіях і вступ до Колегії Ґалаґана. В Острозькій прогімназії вивчив польську, французьку, англійську та німецьку мови, в колегії Ґалаґана опанував грецьку, італійську, турецьку. У 18 років Кримський досконало знав 8 мов, а до кінця життя - понад шістдесят (різні дослідники називають цифри від 56 до ста, звертаючи увагу, що він вивчав не лише мови, але і різні говірки, діалекти). Сам учений жартував, що легше знайти мову, яку він не знає, ніж порахувати, скільки знає.

Народився Агатангел Кримський у російськомовній сім'ї. Його батько, татарин з білоруським корінням, був учителем історії й географії, автором популярних на той час посібників і краєзнавчих книжок. Мати походила з польсько-литовського роду. Любов до України в юному віці в ньому пробудили твори Юрія Федьковича, Лесі Українки, а також уроки "руської мови" Павла Житецького. "І от узяв я якось повісті Федьковича з передмовою Драгоманова, узяв, прочитав, і мене нове світло осяяло. Я зрозумів, що мушу бути українофілом - це я зрозумів цілком свідомо. І от я жадібно ухопився за українство. Кожнісіньку вільну від "офіційних занять часину я присвячував Україні". Перша ознака національності є мова - я й нею найперше заклопотався, пильно читав усякі книжки, особливу вагу звертав на етнографічні матеріали, перечитав усякі філологічні праці", - згадував вчений у своїй автобіографії.

Після закінчення Колегії він переїздить до Москви, де навчається у Лазарєвському інституті східних мов. Закінчивши інститут, отримує дворічну стипендію для поїздки до Лівану й Сирії. Там Кримський отримав грунтовний вишкіл орієнталіста, основними дисциплінами для нього стали арабська філологія, іслам та арабська література. Крім того він досконало вивчив перську мову і літературу, а також турецьку мову та літературу. Повернувшись до Москви, викладає в рідному інституті (з 25 років), стає професором східної літератури (у 30 років), пише серію підручників, перекладає російською Коран.
Агатангел Кримський у своєму кабінеті. Фото: www.vvpc.com.ua
Під час гетьманату Скоропадського 1918 року Кримський повертається до Києва. Він отримує посаду вченого секретаря новоствореної Української академії наук. Також очолює кабінет арабо-іранської філології та історико-філологічний відділ, під його керівництвом працюють правописна й діалектологічна комісії, словника живої мови, історії мови.

У 1919 році, з приходом більшовиків, існування Академії було поставлене на межу виживання. Кримський випрошує пайки та одяг для співробітників, разом з ними заготовляє дрова для опалення приміщення, де було так холодно, що чорнило замерзало. Саме завдяки Агатангелу Кримському вдалося зберегти Академію від знищення, а згодом розширити її та збагатити книгозбірню.
Посвідчення Агатангела Кримського, дійсного члена Академії наук УРСР, 1939 р. Фото: kmalibrary.wordpress.com
У цей же період професор викладає в Київському університеті, створюючи цілу школу орієнталізму в українській науці, пише низку праць, у яких доводить міцний зв'язок між культурою й мовами Близького Сходу й України. 1921 року він стає директором Інституту української наукової мови. На той момент він уже майже втратив зір через читання, тож його секретарем і постійним помічником стає Микола Левченко, якого він пізніше усиновив. У 1929 році Левченка заарештовують у справі СВУ. Після чого, протягом п'яти років - заслання, а після повернення - самогубство. Ці події стали для Кримського страшним ударом. У 1941 році арештовують і самого Кримського як "ідеолога українського буржуазного націоналізму, який роками очолював націоналістичне підпілля". Його разом з представниками української інтелігенції (зокрема - членом Центральної Ради, письменницею та громадською діячкою Людмилою Старицькою-Черняхівською) відправляють до Казахстану.
Агатангел Кримський. Одне з останніх фото. kmalibrary.wordpress.com
Подальша доля Агатангела Кримського невідома. За офіційною версією 25 січня 1942 року він помер в кустанайській тюремній лікарні. Однак місце поховання видатного вченого досі не знайдене. 1957 року Агатангела Кримського було реабілітовано.
Цікаві факти з біографії Агатангела Кримського
Рід Агатангела Кримського веде свій початок з Кримського півострова. Один із родичів був муллою, родичем кримського хана. У 1696 році, рятуючись від несправедливого гніву можновладця, втік із Бахчисарая та опинився у Литві. Там він охрестився і, як виходець із Криму, отримав прізвище Кримський.

В юності він закохався в Лесю Українку, але без взаємності. Про це, на думку дослідників, свідчить їхнє листування і рядки з вірша Павла Тичини на 60-ліття Кримського, в якому говорилося про "вічно мрійну Лесю Українку". Вчений цілком присвятив себе науці, так і не захопившись жодною жінкою. Лише після арешту Миколи Левченка він одружився із його вагітною дружиною, щоб дати дитині своє прізвище.

Коли Володимир Вернадський запропонував Агатангелу Кримському повернутися в Київ і стати одним із засновників Української Академії Наук, той поставив одну умову - перевезення і розміщення на новому місці його особистої бібліотеки. Для цього знадобився цілий залізничний вагон - крім книг Кримський привіз до Києва колекцію марок і грамплатівок з оперною музикою.
Марка, присвячена Агатангелу Кримському, випущена в 1996 році до 125-річчя вченого. Фото: uk.wikipedia.org
Не зважаючи на кволе здоров'я, астму, серцеву недугу та поганий зір (він носив дві пари сильних окулярів), професор працював по 18 годин на добу. Крім наукових праць, Кримський видав три збірки поезій, написав перший в українській літературі філософський роман "Андрій Лаговський".

Лазар Каганович пропонував Кримському укласти "Російсько-український словник", але той рішуче відмовився: "не хочу рискувати своїм чесним ім'ям перед галичанами, що досі твердо вірили в мою непідкупну чесність і рішуче усуваюся від участи в Словникові, де безшабашно гарцюють усякі мовокалічники та мовозасмітники".

Агатангел Кримський - автор першої в світі історії арабської літератури в 5 томах, 4-томної "Історії Туреччини та її письменства" та "Історії Персії та її письменства", багатьох наукових досліджень. Творча спадщина Кримського-сходознавця складає 26 томів.
Обкладинка Українського правопису Фото: http://heroes.profi-forex.org
Агатангел Кримський входить до числа найвидатніших лінгвістів у всьому світі як експерт в області санскриту, східних і західних мов. Водночас він категорично виступав проти погодінської теорії про те, що давньокиївські літописи були написані великоросіянами, а українці переселилися з Карпат після монголо-татарської навали, заперечував теорію "колиски трьох братніх народів", обгрунтовуючи гіпотезу про українську мову, яка вже в ХІ ст. постала "як цілком рельєфна, цілком означена, яскраво-індивідуальна одиниця". Йому належать фундаментальні праці "Українська граматика", "Давньокиївська говірка", "Українська мова. Звідки вона взялася і як розвивалася".

Учнем Агатангела Кримського був історик Омелян Пріцак. Він назвав свого вчителя "найкращим кримським подарунком Україні".

# data[].attributes.attachment_link.title
1871 - народився Агатангел Кримський, вчений-сходознавець

# data[].attributes.attachment_link.description
1871, 15 січня - у Володимир-Волинському народився Агатангел Кримський, сходознавець, перекладач, який знав понад 60 мов, історик, один із засновників Укр...

# data[].attributes.attachment_link.title
Агатангел Кримський | Пишемо історію

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Миколаїв

# data[].attributes.attachment_link.title
Феномен у європейській та українській культурі - Агатангел Кримський

# data[].attributes.headline
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.subject
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.attachment_link.title
Павло Чубинський | Пишемо історію

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ukrainian Institute of National Remembrance

# data[].attributes.attachment_link.title
180-річчя Павла Чубинського

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Як створювався гімн України і коли пісня стала символом єдності – Уроки історії з Артуром Бабенком

# data[].attributes.headline
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.subject
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ПЕРШИЙ ЗАХІДНИЙ

# data[].attributes.attachment_link.title
Українські ДИСИДЕНТИ: Олекса Тихий

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Його ув'язнили за лист, а за статтю проти русифікації дали 10 років концтаборів. Інтернаціоналіст за переконанням, поборник української мови, вчитель із Донеччини, який навчався у Москві, і був переконаний, що без мови зупиняється прогрес і вмирає культура - все це про Олексу Тихого, члена-засновника Української Гельсінської групи. Для нього освіта і критичне мислення були ключовими у протистоянні проти систематичного беззаконня репресивної бюрократії Радянського Союзу. (Вперше ця публікація з'явилася на сайті Радіо Свобода у 2016 році)
"Я - українець. Не лише індивід, наділений певною подобою, умінням ходити на двох кінцівках, даром членороздільної мови, даром творити та споживати матеріальні блага. Я громадянин СРСР, але передусім я - громадянин світу не як безбатченко-космополіт, а як українець", - писав Олекса Тихий у "Думках про рідний донецький край".

Через мову та культуру українці мають вибороти свою незалежність, взяти відповідальність за своє майбутнє на себе, вважав Тихий. Але був переконаний, що без осмисленого навчання, пізнання світу крізь твори світових класиків (не тільки визнаних радянським режимом), мандрівок та нових ідей, неможливо виховати достойних людей і достойний народ, де відсоток науковців буде досягати 20-50%.

Сільський вчитель-інтелектуал

Олекса Тихий народився в селі Їжівка на Донеччині 27 січня 1927 року. Завдяки своїм здібностям вступив до Московського університету на філософський факультет.

У 21 рік ледве не потрапив у тюрму за критику безальтернативності виборів у СРСР із єдиним депутатом

Вже тоді у 21 рік ледве не потрапив у тюрму за критику безальтернативності виборів у СРСР із єдиним депутатом.

Тихий усвідомлено пішов працювати сільським вчителем, щоб навчати український дітей "творенню добра людям, піднесенню матеріального і культурного рівня, пошуку істини, боротьби за справедливість, людської гідності, громадянської відповідальності", щоб "не хлібом єдиним жила людина".

Олекса Тихий наголошував, що держава не може нав'язувати мову спілкування, як проводити дозвілля, які читати книжки та які мати інтереси. Комсомол та суспільні табу в СРСР не можуть виховувати самостійних та відповідальних особистостей, вважав він.

Молодь потребує живого, конкретного діла, права і можливості шукати і знаходити, свободи, своєї дороги

"Молодь потребує живого, конкретного діла, права і можливості шукати і знаходити, свободи, своєї дороги. Часом можуть бути помилки, збочення, але шкода від них була б незрівнянно менша, ніж від повної залежності від старших, коли молоді відведена роль тільки слухатись та виконувати вказівки без роздумів і сумнівів", - критикував сільський учитель комсомольські будні радянської молоді з доведеним до автоматизму "прославленням партії, Леніна та комунізму".

Угорська революція 1956 року: "радянська школа зайшла в глухий кут"

Понад 20 тисяч угорських протестувальників постраждали під час зачистки повстання у Будапешті проти прорадянської політики угорського уряду. Радянська армія відкрито втрутилась у придушення повстання, щоб не дати Угорщині вийти зі сфери прорадянського впливу. Олекса Тихий публічно розкритикував розправу над протестувальниками та написав у листі, що "комунізм в СРСР не будується".

Робив наклеп на КПРС та радянську дiйснiсть. Виправдував дiї угорських контрреволюцiонерiв-заколотникiв i висловлював заклики до повалення державного ладу в СРСР

За такі "антирадянські погляди" його засудили на 7 років таборів і 5 років позбавлення громадянських прав та відіслали спочатку у Володимирську тюрму, відому як "Владимирский централ", а потім у Дубовлаг.

У вироку суду зазначили: "робив наклеп на КПРС та радянську дiйснiсть. Виправдував дiї угорських контрреволюцiонерiв-заколотникiв i висловлював заклики до повалення державного ладу в СРСР".

"Щоб моя Донеччина давала не тільки уболівальників футболу..."

Після тюремного терміну Олекса Тихий не зміг влаштуватися на роботу вчителем, він працював у бібліотеках у різних містах, їздив на перекваліфікації, мандрував історичними місцями, всіляко підтримував своїх друзів-ув'язнених, надсилаючи їм вітальні листи, пише Василь Овсієнко.

Олекса Тихий багато писав про русифікацію Донеччини та необхідність відновити українську культуру, про повернення української мови в університети і школи. Виступав супротивником усілякої політики асиміляції етнічних груп. Тих, хто називає Росію своєю Батьківщиною, потрібно ганьбити, писав він у своїх "Роздумах про українську мову та культуру в Донецькій області".

"Як же розуміти того, хто живе на Донеччині в Україні, а батьківщиною має Росію? Емігрантом чи окупантом? Як би подивились на індуса чи канадця, який твердив би, що його батьківщина Англія (на тій підставі, що Індія та Канада входять до співдружності)?" - роздумував він.

Олекса Тихий був проти дискримінації за національною приналежністю, але "за" захист української мови та культури на Донбасі.

"Я для того, щоб Донеччина давала не тільки уболівальників футболу, учених-безбатченків, російськомовних інженерів, агрономів, лікарів, учителів, а й українських спеціалістів-патріотів і українських поетів та письменників, українських композиторів та акторів", - казав Тихий.

Із такими поглядами Олекса Тихий не міг не підтримати українських дисидентів-правозахисників, які у листопаді 1976 року проголосили про створення Української Гельсінської групи сприяння виконанню Гельсінських угод. Він став її співзасновником разом із Миколою Руденком, Оксаною Мешко та іншими.

"Жити будете в муках і недовго"

Покарання за легальну правозахисну діяльність в країні, "где так вольно дышит человек" - не забарилося. Олексу Тихого засудили на 10 років позбавлення волі, звинувативши в "антирадянській агітації і пропаганді". Це був 1977 рік.

Як зазначили члени УГГ, для 50-літньої людини що вже відсиділа 10 років у таборах і підірвала своє здоров'я, такий вирок був смертельним.

У Мордовії чи не всі в'язні табору мали проблеми з травленням і серцево-судинною системою. У Тихого теж була виразка шлунку, але він розпочав 52-денне голодування на знак протесту проти нелюдських умов утримання політв'язнів, згадує Левко Лук'яненко.

Тихого тримали в карцері, "це якраз був комариний період. Його, лежачого на підлозі, заїдали комарі", важив кілограмів 40

Тихого тримали в карцері, "це якраз був комариний період. Його, лежачого на підлозі, заїдали комарі", важив кілограмів 40, писав Василь Овсієнко. Йому провели операцію, після якої виросла грижа.

"Жить будете в муках и недолго", - сказав Тихому один з лікарів і під час чергової операції зшив йому шлунок у вигляді "піскового годинника", щоб процес травлення проходив нестерпно боляче, стверджує Василь Овсієнко.

Важко хворого Тихого, з особливим цинізмом, весь час позбавляли права на побачення з рідними, звинувачуючи у "порушенні табірного режиму". Однак, все це не змусило Тихого написати "покаяння".

Єретик, що палає

У 1980 році Олексу Тихого перевели у табір для політв'язнів у Кучино. Там свої терміни відбували й інші члени Української Гельсінської групи, серед яких Василь Стус, Валерій Марченко, Юрій Литвин, Левко Лук'яненко.

А Василь Овсієнко був з Тихим в одній камері. Він згадує, що "Олекса ніколи не скаржився, мав залізну волю і весь час ініціював розмови на філософські теми".

Це мав бути видатний педагог, але, кажу ж, замість кафедри він мав каторгу. Тихий чітко усвідомлював, що справа визволення нації потребує жертви найкращих

"Улюблена тема його розмов - педагогіка. Це мав бути видатний педагог, але, кажу ж, замість кафедри він мав каторгу. В цьому розумінні в його особі маємо "пропащу силу". Тихий чітко усвідомлював, що справа визволення нації потребує жертви найкращих", - писав Овсієнко.

У тюремне ШІЗО (штрафний ізолятор) Тихий потрапляв тричі по 15 діб, що зробило стан його здоров'я катастрофічним. Його перевели у лікарню, з якої той повернувся до камери, "як знятий з хреста", - писав у своїх "Таборових записках" Василь Стус.

6 травня 1984 року Олекса Тихий помер у тюремній лікарні. Члени УГГ стверджують, його покинули без догляду.

​Для вшанування пам'яті друга Левко Лук'яненка, Олекса Тихий та Василь Овсієнко оголосили голодування.

"Олекса був мій найбільший друг. Він був зразковий український націоналіст з дуже доброю душею", - каже Левко Лук'яненко.

"Олекса Тихий уже багато років палає на кострищі за єдину єресь - намагання мати свою думку", - написала Надія Світлична у додатках до книги Олекси Тихого "Роздуми", виданій у США 1982 року.

У 1989 році табірні побратими та громадськість перепоховали Олексу Тихого, разом із Василем Стусом та Юрієм Литвином у Києві.

ФОТОГАЛЕРЕЯ:

19 листопада 1989 року тисячі людей під синьо-жовтими прапорами проводжали загиблих дисидентів в останню путь

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська гельсінська група

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська мова

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радянський союз

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
російська мова

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олекса тихий

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
політв'язень

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська гельсінська група

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій тихий

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
архівні фото

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Альона Качкан

# data[].attributes.attachment_link.title
Олекса Тихий. Чому донецький вчитель став "ворогом №1" для СРСР?

# data[].attributes.attachment_link.description
"Жити будете в муках і недовго" - погрожували Тихому у таборі, примушуючи покаятися

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Донбас втрачає українську природу - бив на сполох донецький вчитель, мовознавець, дисидент Олекса Тихий, коли в другій половині ХХ століття русифікація поглинала східні міста і села. Він застерігав, але його не чули, згадує син дисидента Володимир Тихий. Ба більше, радянська система назвала його "ворогом №1", а за статтю проти русифікації дала 10 років концтаборів. Він загинув у тюремній лікарні. Цьогоріч уродженцю Донеччини Олексі Тихому виповнилося б 90 років.
Без мови зупиняється прогрес та вмирає культура, переконував дисидент, мовознавець Олекса Тихий. Вчитель з Донеччини не міг спокійно спостерігати як український Донбас "роз'їдає" русифікація, згадує його син Володимир Тихий.

"Він розумів, що це може бути дійсно нещастя. Він писав і до редакцій газет, і звертався до органів влади, до уряду для того, щоб якось цей процес зупинити. Він голосно говорив. Якщо ви візьмете його статтю "Думки про різний донецький край"... Його викликали і доводили, що все дуже добре, немає про що турбуватися. Мовляв, ви даремно подаєте такі тривожні сигнали", - розповів Володимир Тихий.

Олекса Тихий наголошував: через мову та культуру українці мають вибороти свою незалежність, взяти відповідальність за своє майбутнє.

Він вірив, що ситуацію можна змінити власним прикладом, розповідає Володимир Тихий про батька. Дисидент розмовляв лише українською, був ввічливим і терплячим з російськомовними, і лише від держслужбовців вимагав спілкування українською мовою.

Він сказав, що давно став на шлях боротьби. Він вважав, що треба розвивати українську культуру, науку. І намагатися, щоб ці наука і культура охоплювали широкі верстви населення, а не концентрувалися лише в Києві

"Дуже мало людей його розуміли. Кожен займався чимось своїм, а тут хтось починає розповідати про те, що треба не горілку пити, а книжки читати, що не можна бити дітей, з ними треба ходити в кіно чи театр. Він виглядав диваком. Ми з ним говорили і він сказав, що давно став на шлях боротьби. Він вважав, що треба вчитися, розвивати українську культуру, науку. І намагатися, щоб ці наука і культура охоплювали широкі верстви населення, а не концентрувалися лише в Києві", - згадує Володимир Тихий.
"Тихому дуже боліла русифікація Донбасу"
Натомість система назвала його погляди "антирадянськими" та кинула за ґрати.

Його співкамерник, багаторічний політв'язень, дисидент Василь Овсієнко згадує: Олексі Тихому дуже боліло те, як стрімко, під тиском русифікації, змінюється українська ідентичність на Донбасі. Каже, що про це вони не раз говорили, перебуваючи в камері. Тихий розумів: Донбас не "інакший", "іншими" були люди, які приїхали туди у 20-і роки працювати, розповідає дисидент.

Натомість, наголошує Овсієнко, різноманітність українців об'єднує: українські в'язні з різних регіонів завжди знаходили спільну мову і обмінювалися досвідом, навіть за ґратами.
Тихий - нормальна людина, яка жила в "ненормальний" час

"Кожен свій край якоюсь мірою представляв, і Олекса Тихий теж. Мені було досить цікаво з ним спілкуватися, котрий трохи з відмінного регіону, досить зрусифікованого вже - живий свідок. Він розповідав конкретні речі про цих людей, про те становище і це мене дуже збагатило", - говорить Овсієнко.

Олекса Тихий боровся за те, щоб донбаський регіон був українським не лише за формальною приналежністю, а й за фактом, зауважує головний редактор онлайн-видання "Історична правда" Вахтанг Кіпіані. Для цього дуже багато і вперто працював, додає історик. Олекса Тихий підготував "Словник мовних покручів" та низку статей та есе.

"Проти" дискримінації, але "за" захист української мови

Він був нормальною людиною в ненормальний час і не дуже нормальному оточенні

"Він був нормальною людиною в ненормальний час і не дуже нормальному оточенні. Ясна річ, що такі люди як Стус, Дзюба, Руденко чи Тихий - унікальні випадки. Вони не були такими, як їхні сусіди: шахтарі, металурги, хіміки чи вчителі. Олекса Тихий своїм патріотизмом викликав опір "совєтських" людей, які його оточували, підозри спецслужб, зрештою - провокації і засудження. Якби не було такої дилеми, то не було б російських окупантів в тому регіоні", - зазначає Кіпіані.

Олекса Тихий виступав проти дискримінації за національною приналежністю, але "за" захист української мови та культури на Донбасі.

"У нас на Донеччині інтернаціоналізмом називають мішанину людей різних націй та народностей, які хором, зневажають народ, на землі якого живуть, на шиї якого їдуть, хліб якого їдять та закалюють землю, культуру, традиції українського народу. І українці не мають ніяких можливостей боронитись", - писав Олекса Тихий у "Думках про різний донецький край".

Зокрема, ця стаття стала одним з приводів його останнього арешту.
НА ЦЮ Ж ТЕМУ: Українська мова і захисники "русского мира" Закон про державну мову: прийняти реальність Проекти мовного закону України в умовах війни Український закон і мова киримли Три законопроекти про мову. Вибір кращого Мовні законопроекти. Привид "насильницької українізації" у дискусіях Україна і державна мова. У Верховній Раді аж три законопроекти Українська мова - перевага в інформаційній війні з Росією
"Я для того, щоб Донеччина давала не тільки уболівальників футболу, учених-безбатченків, російськомовних інженерів, агрономів, лікарів, учителів, а й українських спеціалістів-патріотів і українських поетів та письменників, українських композиторів та акторів", - писав Тихий.

У 1977 році Олексу Тихого засудили на 10 років позбавлення волі. Він загинув у тюремній лікарні, так і не відмовившись від власних переконань.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
важливе на свободі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська мова

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вахтанг кіпіані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь овсієнко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олекса тихий

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир тихий

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ярослава Трегубова

# data[].attributes.attachment_link.title
Олекса Тихий. Як донецький вчитель рятував Донбас від русифікації

# data[].attributes.attachment_link.description
"Він голосно говорив. Але його не чули" - Володимир Тихий про батька

# data[].attributes.headline
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.subject
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Оціум 51. Бібліотека на Русанівці Вільний простір

# data[].attributes.attachment_link.title
Гулак Артемовський

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1790, 27 січня - в місті Городище на Черкащині народився Петро Петрович Гулак-Артемовський, письменник, перекладач, один із класиків нового українського письменства. Петро Гулак-Артемовський. Фото: : ukrlib.com.ua.
Походив із козацько-старшинської родини часів гетьмана Петра Дорошенка, яка згодом отримала дворянство. В літературі гуляє багато версій щодо походження прізвища. За деякими джерелами, в рукописній автобіографії сам Петро Петрович виводив його від "Івана Гулака, який жив у селі Артемовську. За розгульне життя місцеве населення прозвало цього Гулака "Гулякою", і, щоб не плутати з іншими представниками роду, стали звати Гулякою Артемовським".

Згідно ґрунтовних досліджень краєзнавця Юрія Мариновського, засновником роду є Артем Гулак, від імені та прізвища якого і походить подвійне прізвище Гулаків-Артемовських. У метричних книгах ХІХ століття його нащадки записані і Артемовськими, і Гулаками-Артемовськими.

Народився письменник у родині священика. Отримав ґрунтовну домашню освіту. Закінчив "курс богословського навчання" в Київській духовній академії, але замість духовної кар'єри обрав світське життя. Страшним ударом для нього стала раптова смерть коханої дівчини: її батьки виступили рішуче проти такого союзу, зачинили вдома і дівчина зів'яла на очах, померши від сухот.

"Мої дні - це тканина з чудних контрастів: я живу плачучи, я плачу сміючись. Кохання - ці солодкі чари для багатьох сердець - для мого серця було джерелом болю та сліз. Щоби полегшити свою долю і свої пекучі жалі, зітхаючи, я пишу кумедні вірші. Яка ж бо смішна наша доля! Бажаючи плакати, я смішу інших", - писав пізніше Петро Гулак-Артемовський в епіграфі до байки "Тюхтій та Чванько" (1819).

Кілька років викладав у приватних пансіонах Бердичева, вчителював у маєтках польських поміщиків на Волині. Водночас займався самоосвітою. У 1817-му переїхав до Харкова, де був зарахований вільним слухачем словесного факультету Харківського університету. Незабаром почав викладати польську мову, історію, географію, статистику. Розповідають, що був природженим лектором: не визнавав канонів, викладав матеріал надзвичайно захопливо і темпераментно. При цьому перші 13 років працював, не отримуючи зарплатні. І працював натхненно.

Викладання стало його покликанням, якому письменник віддавав усі свої сили. Професор, декан, ректор (1841-1849), почесний член (1855) Харківського університету. Водночас працював у Харківському і Полтавському інститутах шляхетних дівчат. Дослужився до звання дійсного статського радника (цивільний чин, що прирівнювався до генеральського звання і давав стан потомственного дворянина).
Пам'ятник Гулаку-Артемовському, відкритий у Харкові в 2017 р. Фото: univer.kharkov.ua.
Іншим покликанням стало письменство. Приятелював з Григорієм Квіткою-Основ'яненком, польським поетом Адамом Міцкевичем, Яхненками та Симиренками. Знався з багатьма відомими людьми свого часу. Сам став автором віршів, байок, романтичних балад. Активно друкувався в "Українському віснику" (переклади класиків світової літератури, оригінальні твори різних жанрів). Належав до Харківської школи романтиків. Один із засновників "Українського журналу" (1824-1825).

Автор першої української романтичної балади "Рибалка". Особливу популярність мала антикріпосницька сатирична байка "Пан та собака" (1818) - один із найгостріших творів української літератури того часу. Байка написана живою розмовною мовою. Її фабула була запозичена із чотирирядкової байки польського поета Ігнація Красіцького "Пан і пес":

Вірний пес стеріг господи, цілу ніч брехав,

А на ранок пса побили: спати не давав!

Другу ніч проспав, як мертвий; в дім забрався злодій;

А на ранок пса побили, щоб стеріг господи.

(Переклад Миколи Зерова)

На початку 1830-х Петро Гулак-Артемовський майже відійшов від літературної діяльності, багато уваги приділяючи сім'ї. Перша дружина, француженка Луїза, рано померла від застуди. Пізніше письменник одружився з бідною вродливою дівчиною Єлизаветою Федорівною, від якої мав 11 дітей

Помер 13 жовтня 1865-го у Харкові, під час ранкового богослужіння. Похований на першому міському кладовищі. Нині там Молодіжний парк.

# data[].attributes.attachment_link.title
1790 - народився Петро Гулак-Артемовський, класик українського письменства

# data[].attributes.attachment_link.description
1790, 27 січня - в місті Городище на Черкащині народився Петро Петрович Гулак-Артемовський, письменник, перекладач, один із класиків нового українського п...

# data[].attributes.headline
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.subject
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія для дорослих

# data[].attributes.attachment_link.title
ОРГАНІЗАЦІЯ УКРАЇНСЬКИХ НАЦІОНАЛІСТІВ. ПОЧАТОК

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія Без Міфів

# data[].attributes.attachment_link.title
Євген Коновалець: від січового стрільця до вождя українських націоналістів // 10 запитань історику

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Наприкінці січня на початку лютого 1929 року у Відні зібралось кількадесят українських діячів, які після поразки національно-визвольної боротьби залишили Україну. Наслідком їхньої зустрічі стало створення Організації українських націоналістів (ОУН) - політичної сили, яка відіграла дуже помітну роль в українській історії середини ХХ століття. Про створення ОУН Радіо Свобода поговорило з істориком Яною Примаченко. (Ця розмова була записана і вперше опублікована на сайті Радіо Свобода у 2019 році) - Відомо, що в 1929 році створили Організацію українських націоналістів і обрали керівником полковника Євгена Коновальця. Але дуже мало відомо, хто саме і чому зібрався у Відні? Хоча зрозуміло, що їм проблематично було зібратись у Києві, який тоді був радянським, чи у Львові, який був під польською владою.
- Зібралися представники різних українських націоналістичних організацій. На той момент, найбільш відомих можна виділити три: Група української націоналістичної молоді, Леґія українських націоналістів, Союз української націоналістичної молоді. Також Українська військова організація (УВО), яку очолював Коновалець, та низка інших організацій, які представляли націоналістичний спектр. Ось вони й створили Організацію українських націоналістів.

Цьому об'єднанню передували декілька конференцій: одна відбулася в 1927 році в Берліні, друга - у 1928 році в Празі. Це був підготовчий період. І у 1929 році вже зібралися у Відні. Ця зустріч тривала з 28 січня по 3 лютого. Було два пленарних засідання, були роботи в комісіях. Загалом зібралися 32 особи: 30 делегатів і 2 гості; 16 осіб були представниками Галичини, 14 осіб - представники Наддніпрянщини.

Головним чином, це були люди, пов'язані з українськими національно-визвольними змаганнями, які служили в армії УНР або в Українській галицькій армії. Це молоді люди, які були інтерновані, і в таборах для інтернованих почався їхній громадський, організаційний рух.
- На той момент існувало кілька українських центрів впливу: був уряд УНР в екзилі, був уряд ЗУНР в екзилі й був гетьманський центр на чолі з Павлом Скоропадським. А тут створюють четвертий центр. Чому їх не влаштовували ті три?
- Було дуже глибоке розчарування: як у соціал-демократичній традиції, так і в гетьманській консервативній. Вважалося, що саме демократичні аспірації Центральної Ради не сприяли тому, щоб українські національно-визвольні змагання закінчилися перемогою. І молодь покладала відповідальність саме на представників демократичних партій, що вони не спромоглися проявити волю чи силу, взяти диктаторські повноваження, щоб втримати УНР.

Тобто, по-перше, це було розчарування у демократичній традиції. По-друге, на той момент вже були дуже популярні тоталітарні рухи в Європі. Італійський фашизм зарекомендував себе, на той момент, досить успішним. Також це було певне наслідування своїх успішних опонентів.

​ - Поляків чи більшовиків?

- Поляків і більшовиків. Які завдяки твердій волі, ієрархічній чіткій структурі, терористичним актам, все ж спромоглися досягти свого, вони прийшли до влади. Польща відродилась як національна держава. У цьому сенсі, звісно, була гіркота поразки національно-визвольних змагань і було бажання робити щось своє. І, звичайно, недовіра до демократичного табору, старшого покоління...
- Гетьман не так демократичний, як консервативний.
- Так, але я маю на увазі розчарування саме тими силами, які стояли на чолі українських національно-визвольних змагань 1917-1921 років.
- Люди, які зібрались у Відні - це були здебільшого учасники визвольної боротьби 1917-1921 років, чи це молодь, яка подорослішала вже після 1921 року?
- Переважно це люди, які вже мали військовий досвід і служили в армії. Але вони були ще молодими на той момент. Звісно, там були люди і старшого покоління, наприклад, генерал Микола Капустянський, але переважну більшість становили люди молодого і середнього віку, 20-30 років.
- У них розчарування, і вони обирають своїм лідером Коновальця, причому бачать його з диктаторськими повноваженнями. Але ж Коновалець повністю був задіяний у подіях 1917-1921 років: робив антигетьманське повстання, а наприкінці 1919 року, коли українська армія з усіх боків була оточена ворогами і вражена епідемією тифу, Коновалець першим розпустив свій підрозділ Січових Стрільців. Він теж був людиною, до якої можна було поставити питання. Чи його репутація в очах тих людей була бездоганною?
- Він дійсно був людиною військовою, більшість учасників конференції теж мали військовий досвід. І вони розуміли ті всі складнощі, в яких опинилася армія УНР і Українська галицька армія свого часу. Але Коновалець був лідером Української військової організації - людиною, яка не склала зброю, яка не поїхала на еміграцію осмислювати цей досвід, а продовжила боротьбу.
- Наприкінці 1919 року - якраз поїхав! Ще у 1920 році тривала збройна боротьба, а Коновалець, даруйте, "звалив".
- Але повернувся і взявся до роботи. Так чи інакше, він долучився до цього процесу. Не забуваймо, що Українська військова організація була однією із засновників ОУН. Коновалець дійсно мав досить великий авторитет серед молоді й взагалі серед публіки, яка тоді у Відні зібралася. Бо там було дуже багато й теоретиків, той же Дмитро Андрієвський, той же Микола Сціборський.

Андрієвський - уродженець Полтавщини, служив в уряді УНР. А Сціборський мав військовий досвід, у Першу світову воював у російській армії, отримав інвалідність через отруєння газами. Але продовжив працювати як теоретик українського націоналізму й доволі багато зробив у напрацюванні теоретичних засад.

​ - Де ОУН мала найбільший вплив та як його поширювала?

- При створенні вже виникали колізії, які згодом привели до розколу ОУН.
- Так аж через 10 років стався розкол.
- По-перше, не було чіткої позиції: а що має собою становити ОУН? Було одне бачення, що це буде монолітна організація, яка підпорядкує собі всі структури. Інше бачення, що це буде якийсь форум, який об'єднає різні націоналістичні партії, це буде майданчик. Ще була ідея створення ОУН як понадпартійної організації. Власне, питання розмежування діяльності Української військової організації та Організації українських націоналістів досить довго було спірним.
- А Українська військова організація залишилась, чи влилася в ОУН?
- Частина делегатів вважала, що УВО має влитися в ОУН, а інші - що має лишитися на своїх позиціях, виконувати бойові та диверсійні завдання, працювати в нелегальному секторі. Натомість ОУН має бути легальною структурою. І тут виникали колізії. Бо крайовики - молодь, яка жила й працювала в Західній Україні - вважали, що УВО має підпорядкуватися ОУН.

Невдовзі цю колізію подолали: у 1930 році головою УВО в Західній Україні й головою крайового проводу ОУН була призначена одна людина - Юліан Головінський.

Але цей перманентний конфлікт щодо того, як має діяти організація... У молоді, яка діяла на західноукраїнських землях, і у Проводу українських націоналістів, який перебував за кордоном, було трохи різне бачення.

Назрівав певний конфлікт, бо молодь мала певну недовіру до Проводу. Вони вважали, що Провід занадто заграє з німецькими спецслужбами, що він може стати знаряддям цих спецслужб, що Провід не до кінця усвідомлює ситуацію в краї.

І це все вибухнуло після того, як відбулися масові арешти в краї у 1934 році, після вбивства міністра внутрішніх справ Польщі Броніслава Перацького. Тоді арештували Степана Бандеру, який на той момент був головою крайового проводу, і все крайове керівництво. Під час суду над ними, а це два процеси - Варшавський 1935 року та Львівський 1936 року - сплив так званий архів Сеника. Омелян Сеник належав до старшого покоління, був одним із членів Проводу українських націоналістів. Молодь сприйняла це як зраду.
- Що ж там такого було в цьому архіві?
- Він став однією з доказових баз на процесі проти крайовиків. Їх звинувачували в терористичній діяльності, в організації та здійсненні вбивства Перацького, а до цього було вбивство секретаря радянського консульства у Львові Олексія Майлова. Відтак виникла недовіра до Проводу. До того ж у Проводі ОУН був Ярослав Барановський, а його брат Роман Барановський був викритий як агент польських спецслужб, і це посилило недовіру.

​ - А скільки Степану Бандері було на той час?

- Вони всі були молоді на той момент, запальні. Їм не вистачало певного досвіду конспіративної роботи. Хоча, коли Бандера очолив крайовий провід ОУН, то досить багато зробив, щоб посилити агітаційну роботу, посилити конспірацію. Але польська поліція теж непогано працювала.
- Бандері у 1934 році було якихось 25 років.
- Абсолютно молода людина, але з 1930-го до 1933 року, коли Бандера очолив крайовий провід у Західній Україні, щороку голову крайового проводу арештовували поляки. Спочатку був заарештований Головінський, який загинув невдовзі після арешту. Потім були Охримович і Габрусевич, яких також затримала польська поліція, один із них був вбитий. Тобто, зміна кадрів відбувалася дуже швидко й, напевно, на той момент особливо і не було кому очолювати.

Бандера був одним із заступників, і в 1933 році очолив крайовий провід ОУН. Його зоряний час - це Варшавський і Львівський процеси, на яких він патріотично виступав, доводив право українців на власну державу. І саме це зробило йому політичне ім'я, він став ідейним лідером і символом цього руху. У міжвоєнний період, від 1934-го і до 1939 року, Бандера перебував у тюрмі. Падіння польської держави дозволило йому вийти з ув'язнення. Після проголошення Акту відновлення Української Держави влітку 1941 року, він був заарештований німцями і до осені 1944 року перебував у концтаборі Заксенгаузен.

Тому більшість активного часу, коли відбувалася розбудова структури ОУН, Бандера перебував у тюрмі. Тобто, якоїсь ведучої і керівної ролі він не виконував. Але, безперечно, був символом. І вже потім, у повоєнний час доклалася радянська пропаганда до розкручення цього імені.
- Повернімось дещо раніше. Однією з дружніх до оунівців держав була Литва, яка тоді мала великі проблеми з Польщею. Коновалець їздив по світу з литовським паспортом. Але й СРСР також мав проблеми з Польщею, і Литва отримувала від СРСР певну допомогу. І є така версія, що ця допомога могла опосередковано надходити оунівцям. Вам про таке доводилося чути? Наскільки така версія має право на існування?
- Я не стикалася з такою інформацією, але певне право на існування вона має. Бо дійсно, радянські шпигуни досить ефективно проникали у цю сітку. Ми знаємо, як відбулося вбивство Коновальця.

​ - Знаємо, але давайте уточнимо певні моменти. Агент радянських спецслужб Павло Судоплатов народився в Україні, добре розмовляв українською. Але, все-таки, як він зумів увійти у близьке оточення Коновальця, який не так просто йшов на контакт?

- І який не був наївним і довірливим. Але в ОУН була така мрія - поширити свою діяльність на радянську Україну. Цим скористалися радянські спецслужби, які почали творити так звані легендовані проводи і розповідати, що там є певні структури. Судоплатов так і потрапив, як агент - розповідав, що там є оунівська сітка, що вони її створюють.
- Не виникало підозр до людини, яка приїздила з Радянського Союзу і видавала себе за підпільника?
- Там була ціла легенда, що він моряк, який плавав на торгових судах, і це йому дозволяло зустрічатися з Коновальцем. Все було дуже продумано: була певна радіогра, було вербування представників ОУН з боку радянських спецслужб.

Радянський Союз дуже непокоїла Організація українських націоналістів і непокоїло все, що було з нею пов'язано, так чи інакше.
- А через що? Через убивство консула Майлова?
- Убивство Майлова було показовим актом - відповіддю на Голодомор в Україні, щоб привернути увагу до цієї масштабної трагедії, геноциду. У Радянського Союзу наявність західноукраїнських земель у складі Польщі й польська політика прометеїзму викликали побоювання, що Україна може у певний момент відколотися від Радянського Союзу.
- Прометеїзм мав на меті згуртувати і вирвати з-під влади Росії неросійські народи. Якщо петлюрівська еміграція була загалом прихильна до Польщі, то оунівці були різко проти. І в такому випадку виходило, що для Радянського Союзу вони - ворог мого ворога. Чому в якийсь момент ОУН стала непокоїти СРСР?
- Будь-який націоналістичний рух непокоїв Радянський Союз, будь-яка структура, яка мала якісь потуги. Бо, так чи інакше, це була потенційна загроза, тому радянські спецслужби боролися зі всіма.

В ОУН тут була специфічна позиція. Оскільки вони сприймали ситуацію 1917-1921 років як зраду демократичного світу, бо ніхто з західних демократичних держав не підтримав українську ідею, то виходили з позиції, що потрібно спиратися на власні сили. Це було для оунівців ключовим.

Звісно, вони не сприймали ні гетьмана, ні, тим більше, Петлюру, який у певних колах сприймався як зрадник. Бо він погодився, що Західна Україна має стати частиною Польщі, відповідно до Варшавського договору 1920 року.

А для радянського керівництва, для того ж самого Сталіна Україна була прикордонною територією. І те, що частина українських земель належала Польщі, створювало загрозу іредентизму, тобто національно-визвольного руху. Тому радянські спецслужби працювали по всіх напрямках: з петлюрівськими колами, з гетьманськими, з ОУН.
- У 1934 році крайовий керівник Бандера був ув'язнений і отримав довічний термін, а провідника Коновальця в 1938-му вбили радянські спецслужби. Ось у таких екстремальних умовах діяла Організація українських націоналістів.
_________________________________
НА ДОТИЧНУ ТЕМУ:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
важливе на свободі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
історична свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська революція 1917–1921

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євген коновалець

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
степан бандера

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
установчі збори

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
організація українських націоналістів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
історична свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
конгрес українських націоналістів

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитро Шурхало

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія ОУН. Її створили 16 галичан і 14 наддніпрянців

# data[].attributes.attachment_link.description
"Радянський Союз дуже непокоїла ОУН і непокоїло все, що було з нею пов'язано" - історик Яна Примаченко

# data[].attributes.headline
Рекомендовано для перегляду

# data[].attributes.subject
Рекомендовано для перегляду

# data[].attributes.attachment_link.title
Бій під Крутами 1918 - Боротьба Українців за Незалежність

# data[].attributes.attachment_link.title
Крути. 100 років битви

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сто років тому близько 400 курсантів і студентів стримали наступ на Київ майже чотиритисячної армії більшовиків. Бій на залізничній станції "Крути" тривав понад п'ять годин. Затримка просування армії Муравйова дала можливість укласти Берестейський мирний договір, що означав міжнародне визнання української незалежності Борис Монкевич, учасник бою під Крутами: . Чому ж молоду державу захищали необстріляні студенти-добровольці, а не військо? Як відбувався нерівний бій? І чи є докази порушення більшовиками Женевської конвенції щодо поводження з полоненими? Відповіді на ці запитання Радіо Свобода шукало у мемуарах учасників боїв під Крутами.
​-Озброєні сили більшовиків, заволодівши вже східним шматком України, йшли до нашої столиці Києва двома сильними арміями.

​Українське "правительство" опинилося майже безборонним, з відкритими кордонами, оскільки ще в грудні наказом військового міністра було оголошено загальну демобілізацію української залоги столиці.
Михайло Михайлик, учасник бою під Крутами:
Очевидний брак організованої оборони краю був доконаним фактом, і всі стали перед питанням: "Що ж далі?". І вже в останній час перед лицем небезпеки уряд кинув розпучливий клич до всіх, у кого ще жевріла в серцях надія, в кого ще не опали безсило руки. І молодь одразу на цей поклик боронити батьківщину зголосилася. Без вагання вони покинули свої родини, залишили стіни своєї рідної альма-матер.
Аверкій Гончаренко, командувач силами УНР у бою під Крутами:
Народний університет створив у себе курінь студентів Січових стрільців. У цей курінь записується багато учнів гімназії (майже всі учні 7 і 8 класу) імені Кирило-Мефодіївського братства, записуються студенти Володимирського університету, учні гідротехнічної школи, учні київської військової, тоді вже українізованої лікарської школи.

​-Студентський курінь, наспіх зорганізований у Києві, налічував до 300 душ. В курені переважно була молодь, що не була при війську, а частина навіть не вміла стріляти... Ось ці сили мали обороняти найважливіший відтинок фронту - шлях на Київ.
Борис Монкевич:
​-На оборону цього надзвичайно важливого залізничного вузла командуючий військами отаман Капкан вислав Першу українську юнацьку військову школу імені гетьмана Богдана Хмельницького, у складі якої було чотири сотні - по 150 юнаків, 18 кулеметів та 20 старшин.
Ігор Лоський, учасник бою під Крутами:
Щедро наділений "повновластю" з наказом за всяку ціну не віддати Бахмача, щоб не допустити більшовиків до Києва, з глибоким смутком і жалем вертався я до школи.

Молодий цвіт нашої армії - юнаків - кидали майже в безнадійну ситуацію, тоді як серед шаліючої анархії десятки тисяч озброєного, випробованого в боях вояцтва безжурно демобілізувалося.

Його не зуміли завчасу, використовуючи для цього національне піднесення, взяти в карби військової дисципліни, а навпаки, на мітингах деморалізували накликуванням до поділу землі. Тепер лише ідейні горстки стали до боротьби за рідний край.

- Не було ладу й порядку в організації цього куреня. Вправи офіційно не провадились, а як провадились, то з ініціативи якого-небудь ройового. І тільки за кілька днів перед відʼїздом куреня на фронт було приділено час для муштрових вправ старшини Богданівського полку, але за такий короткий час не багато їх навчили.

​ -Розгардіяш, який панував тоді у Києві, відбився навіть у такій дрібниці: як було одягнено й озброєно студентську сотню. Кожний одержав з одягу - штани, подерту шинелю і якусь арештантську шапку. Можна собі уявити, як ґротескно виглядала сотня.
Аверкій Гончаренко:
Пересічний вигляд був такий: власні черевики, солдатські штани, завʼязані в долині мотузком, гімназійна чи студентська куртка або цивільна камізелька і згори шинеля, в якій найменше бракувало однієї поли. Не ліпше виглядала зброя: старі, поржавілі рушниці.

Ігор Лоський: Посадка відбулася цілком спокійно, якщо не рахувати того, що в останню хвилину прибігла до потягу пані Лукасевич (дружина небіжчика Євмена Лукасевича) шукати свого сина Левка, тоді учня 6 класу, який "нелегально" вступив до куреня. Бідна мати гірко плакала, вмовляючи сина лишитися, але безуспішно.

Спокійніше вела себе сестра іншого шестикласника - Соколовського. Ледве стримуючи сльози, вона хрестила брата і всіх відʼїжджаючих... Молоденький Соколовський весело заспокоював сестру, не передчуваючи, що за пару днів лежатиме на станційній платформі з пробитою московським багнетом головою. Під спів "Ще не вмерла Україна" ешелон рушив на північ.
Аверкій Гончаренко:
Через день після відʼїзду з Києва було вирішено, що юнаки проїдуть далі на Бахмач, де лишився невеликий відділ на чолі зі старшиною Богданівського полку, тепер полковником Семеном Лощенком, а студентська сотня лишиться в Крутах і буде продовжувати військові вправи. Але виявилось, що Бахмач уже зайнятий червоними і що скоро можна їх сподіватися в Крутах. Отже, довелося всім розташуватись у Крутах.

-25 січня 1918 року дістав я повідомлення, що до мене вислано з Києва студентську сотню. Справа військової підготовки цієї сотні була мені добре знана, бо в ній був мій брат з третього курсу медицини Університету Святого Володимира. Від нього я довідався, що науку провадилось там сім днів, уміють вже стріляти та що в Києві - ціле пекло.

Повідомлення про приїзд студентської сотні розійшлося серед юнаків, як блискавка, а враження, її приїздом викликане, було таке, ніби приїхала ціла дивізія. Завдяки цьому, так високо-цінному і завжди в бою вирішальному чинникові - "піднесення духу", і вдалося затримати наступ Муравйова та змусити його до затяжної боротьби.
Ігор Лоський:
Студентська сотня в числі 115-130 людей прибула на станцію "Крути" 27 січня 1918 року о четвертій годині ранку.

​-Ранком "червоні" розпочали свій наступ в зімкнутих колонах. Це виглядало так, ніби вони йшли на парад, нехтуючи найпримітивнішими засобами безпеки. Рельєф місцевості маскував, і нас могли виявити, лише підійшовши віддаль пострілу.

В ніч з 26 на 27 січня я мав розмову по прямому дроту з Муравйовим. Його вимога у формі наказу звучала так: "Приготовиться к встрече победоносной Красной армии, приготовить обед. Заблуждения юнкеров прощаю, а офицеров все равно расстреляю".

Передні частини червоних, ідучи в зімкнених колонах, очевидно, були впевнені у нашій втечі. Зі станційної служби по апарату на їхні виклики ніхто їм не відповідав. Тільки-но вони зблизились на віддаль пострілу, ми їх привітали сильним вогнем чотирьох сотень і шістнадцяти кулеметів. Більшовики зайняли по фронту лінію до пʼяти кілометрів, маючи за собою безупинно посилені свіжі резерви і прихильно налаштоване населення.

- З самого ранку більша частина українського війська зайняла лінію окопів. Близько двадцяти чоловік залишили на станції, як прикриття. Українська лава розташувалась в такий спосіб, що праворуч від залізничного тору лягли юнаки, ліворуч - студентська сотня.

Десь близько десятої ранку зʼявилися ворожі групи, і в той же час більшовицька артилерія почала обстріл. Обстріл був досить інтенсивний, але в рівній мірі невдалий - стрільна лягали десь в полі.
Михайло Михайлик:
Добре відстрілювалися юнаки. Гірше було із студентською сотнею. Багато не вміло стріляти, невелику кількість набоїв швидко вистріляно і послано на станцію за набоями. Але виявилось, що на станції вже штабу не було. Що найгірше, той тікаючи, причепив до свого паротягу вагони з амуніцією. Штабний потяг наступного дня відступаючі студенти наздогнали аж десь за Ніжином.

Аверкій Гончаренко:

- 500 молодих вояків і 20 старшин. Одні вояки перемучені місячними боями, інші - військово невивчені.

Коло години десятої рано приїхала на платформі одна гармата, коло неї - сотник Лощенко. Хто його прислав - не знаю, але думаю, що це була його особиста ініціатива. Цей старшина з подиву гідною самопосвятою вносив велике замішання своїми влучними пострілами в запілля червоних, і це зупиняло переможний марш Муравйова. Оцю незабутню прислугу старшини вважаю за свій обовʼязок підкреслити.

​- Підійшовши близько до ворожого розташування, ми виявили, що ворог має два бронепотяги доброї конструкції, гаубичну батарею, до тисячі піхоти і до тисячі пʼятсот матросів-балтійців.

Таким чином, на нашому відтинку було до трьох тисяч багнетів ворога, добре заосмотреного з технічного боку.

Аверкій Гончаренко:

- Години близько дванадцятої-першої почали червоні наступати на Студентську сотню, але, вступивши в зону перехресного вогню, мусили відмовитися від наміру. До цього їх спонукала поява на залізничному торі Чернігів-Крути сотника Семирозума, що прикривав наш лівий фланг.

Але той більшовицький наступ був лише маскуванням, бо справжній наступ, як цього я й очікував, вони спрямували на блокування нашого правого крила, що давало їм в руки станцію "Крути", відтинало б нас від нашої бази та уможливлювало б цілковите оточення нас. Червоні мали аж надто вистачальні сили для маневрування. Тим часом я дістав повідомлення, що командир Студентської сотні ранений.

По двох годинах наше оточення розпочалося дуже солідно, із застосуванням усіх, тактикою вказаних правил. Наша гармата, уставлена на платформі лінії Крути-Бахмач, не могла під прямим кутом на схід протидіяти маневрові червоних.
Ігор Лоський:
Тоді я вжив резерв. Введення в бій резерву, нашої останньої сотні, передрішало, як ще довго можна боронити наші позиції. У багато разів переважаюча сила ворога прискорювала нам вирок і тільки слабкий темп його наступу дав можливість дотягти до девʼятої години вечора, коли настала темна ніч.

В цім великім напруженні юнак Валентин Атамановський, студент Університету Святого Володимира, подав мені телеграму, з якої я довідався, що Шевченківський полк з Ніжина виступив на зʼєднання з наступаючими на нас більшовиками, себто, наступає на нас із запілля.

Атамановський був дуже відважний, а що найважливіше було у ньому цінного - це завжди прекрасний гумор. В цій рішальній хвилині він почав порівнювати наш бій з боями шведів і наших з москвинами під Полтавою.

Усе, що лишилося, не мало змоги впродовж цілого дня через часті атаки противника на найменший перепочинок. Отже, мусив вивести їх з бою без дальших втрат у людях і приготуватись для зʼєднання з Чорними гайдамаками в команді Симона Петлюри, які були вже на станцію "Бровари".

​- Стан був розпучливий. Швидко мусили замовкнути українські кулемети, не маючи амуніції. А більшовики наступали все ближче, вже можна було розпізнати постаті матросів.
Михайло Михайлик:
Командування юнаків передало по лаві наказ відступати, але десь по дорозі наказ переплутано, і студентська сотня почула, що треба наступати. В той час, коли праве крило розпочало відступ, ліве рушило вперед. Можна собі уявити, що ворог скористався з оголення правого крила і зайшов у тил студентській сотні.

Ті, що були на крайньому лівому крилі, відступили, минаючи станцію, вже зайняту ворогом, і щасливо добралися до свого ешелону, який стояв за пару кілометрів від станції.

Та ж частина, яка була ближче до залізничного тору, відступаючи, не знала, що станція вже зайнята, і була оточена. Побачивши це, студенти спробували пробитися, але то вже було неможливо. Кілька з них закололи багнетами під час тієї невдалої атаки, більшість потрапила до полону.
Ігор Лоський:
Щоправда, дехто міг би врятуватися, але на заваді стали валянки вони від снігу намокли, зробилися страшенно важкі - тікати в них не було змоги... Так протягом одного дня вирішилася доля студентської сотні.

​ -Вечоріло, коли зібралися майже всі вояки до потягів, які чекали і кожної хвилі готові були рушити в напрямку Києва. Два вагони, відведені для поранених, були переповнені, відвели третій. Сестри і санітари наспіх перевʼязували поранених. Потяги рушили під вогнем ворога... у вагонах сотні рахували свої ряди. Кожна недолічувала 5-10 юнаків. Студентський курінь - до 50 студентів.

Аверкій Гончаренко:

- Про долю брата і його товаришів довідався я вже багато пізніше. Виявилося, що вони відступаючи, очевидно, для скорочення дороги, пішли на світло на станцію "Крути", а там зі сходу надійшли більшовики. Невдовзі розігралася кривава драма... їх не розстрілювали, а кололи багнетами, що я ствердив уже в Києві, при похороні.

​-35 січовиків опинилося у полоні. Лише сім із них врятувалося. З їхніх слів, уже кілька місяців пізніше, почули січовики про жахливу долю своїх товаришів. Цілу добу знущалися над ними червоні побідники. Зрештою, на другий день всіх, окрім згаданих семи, розстріляно. Перед розстрілом учень сьомого класу Другої української гімназії, галичанин Пипський, затягнув повним голосом український гімн, усі підтримали.

Борис Монкевич: Кілька вагонів заставлено густо трупами і протягом кількох днів батьки й родини розпізнавали своїх близьких. Відшукано не всіх, бо одні невідомо де були розстріляні більшовиками і потайки поховані селянами.

Всіх полонених замордовано звірячим способом: вони були з розбитими головами, повибиваними зубами, повиколюваними очима. Кілька трупів не вдалося розпізнати, так вони були понівечені.

Урочистий похорон відбувся за державний кошт, при великій участі київського громадянства, делегацій, уряду і війська. Заходами комітету по вшануванню памʼяті полеглих мав будуватися величезний памʼятник, але ворожа окупація це унеможливила.​

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська революція 1917–1921

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
червона армія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бій під крутами

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
400 курсантів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
борис монкевич

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор лоський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
аверкій гончаренко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ярослава Трегубова

# data[].attributes.attachment_link.title
Бій під Крутами. Хронологія за спогадами учасників битви

# data[].attributes.attachment_link.description
"Усіх полонених замордували по-звірячому: вони були з розбитими головами, повибиваними зубами, повиколюваними очима"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
29 січня в Україні відзначають річницю бою під Крутами, який для Українського народу став символом героїзму та самопожертви молодого покоління в боротьбі за незалежність, прикладом для сучасних захисників України, як успішно боротися проти численного ворога.
Тоді, 105 років тому, українські вояки й добровольці зупинили на кілька днів наступ більшовиків на Київ. У той час в Бересті тривали переговори між Українською Народною Республікою та країнами Четверного союзу щодо мирного договору. 9 лютого 1918 року його підписали. Цей документ визнав незалежність Української Народної Республіки і став підставою для надання військової допомоги Україні у відбитті російської агресії.

Ключові тези
Бій під Крутами був оборонною операцією, яка зупинила на кілька днів наступ переважних сил ворога. Ця битва символізує патріотизм, стійкість і самопожертву української молоді в боротьбі за державність.
Міжнародне визнання української незалежності - це те, чим завдячуємо героям Крут. Затримавши російського ворога на чотири дні біля залізничної станції Крути, київські юнаки дали змогу владі УНР розгромити повстання російської п'ятої колони під назвою "повстання на заводі Арсенал" у Києві, а головне - укласти Брестський мирний договір із країнами Четверного союзу й досягнути визнання УНР суб'єктом міжнародних відносин.

Проголошення 22 січня 1918 року незалежності Української Народної Республіки й перше у ХХ столітті її офіційне визнання утвердило на політичній карті світу нашу державу. Хоч вона проіснувала три роки, але був час безперервної боротьби за її збереження. І тоді - понад 100 років тому, й тепер - ворог той самий. Нинішні захисники України завершують справу крутянців.

Бій під Крутами - бій за майбутнє України. Завдяки підтримці німецьких та австро-угорських військ відповідно до Брестського договору 1 березня 1918 року українці звільнили від більшовиків Київ, а у квітні - майже всю Україну. В першій у XX столітті війні з російським агресором - радянською Росією - перемогла Українська Народна Республіка.

У Крутах вирішувалася доля молодої української держави. Кілька сотень відважних юнаків та чоловіків зробили свій вибір - виступили проти російської військової агресії, стали на захист України. Вони були різного походження: діти селян, робітників, священників; військові, студенти, гімназисти. Хтось мав бойовий вишкіл, а хтось уперше взяв до рук зброю. Але всі вони розуміли головне - Україна потребує їхнього чину.

Крути - символ боротьби за незалежність України у ХХ і ХХІ століттях. Подвиг крутянців, як і всіх Героїв визвольних змагань, став прикладом для захисників України в сучасній російсько-українській війні. Прикметно, що сміливість і жертовність крутянців порівнюють зі сміливістю та витривалістю оборонців Донецького аеропорту в теперішній російсько-українській війні. Тому Героїв Крут у публіцистиці часто називають "першими кіборгами".

На початку березня 2022 року неподалік місця подвигу Героїв Крут знову відбулися бої захисників України з російськими окупантами, які наступали на Київ. Через 104 роки під Крутами наші війська зупинили наступ ворога, завдали йому болючих втрат, захистили місто Ніжин на Чернігівщині.

Після оборони Бахмача й бою під Крутами російські окупанти почали боятися українських оборонців. Так само під час повномасштабного вторгнення у 2022 році після оборони Києва, Чернігова, Сум, Харкова й Маріуполя російський агресор став боятися захисників України.

Крути - місце катувань і розстрілу 27 полонених студентської чоти, які, заблукали в темряві й повернулися до станції Крути, що на той час уже була зайнята більшовиками. За понад сто років у росіян не змінилися способи ведення війни. В сучасному збройному протистоянні армія РФ так само несе на окуповані території мародерство, масові вбивства, катування, ґвалтування, викрадення представників місцевого самоврядування, священників, журналістів, активістів. Рашизм - це геноцид.

Багато молодих патріотів - активних учасників відзначення дня пам'яті Героїв Крут зараз зі зброєю в руках крок за кроком наближають нашу перемогу над нащадками російсько-більшовицького агресора - рашистами. Тоді захисники української незалежності не змогли вистояти в боротьбі з переважними силами агресора. Сьогодні ми маємо завершити їхню справу. У нас є професійна, патріотична та вмотивована армія, міжнародна підтримка. І ми знаємо, що поразка у війні з Росією означає для українців репресії, Голодомор, депортації та знищення нашої ідентичності.

Сьогодні на захист України стали тисячі українців, які ще вчора були мирними людьми: вчителі, студенти, менеджери, бізнесмени, історики, співаки. Щира вдячність усім, хто нині виборює нашу перемогу, право жити у вільній країні на своїй землі.

Попри те, що за 100 років не змінився ні ворог, ні його методи війни, ми маємо реальний шанс завершити цю боротьбу. Бо наше суспільство зробило свій вибір на користь вільного демократичного розвитку власної держави. Й готове цей вибір захищати, кожен на своєму фронті - воєнному, волонтерському, історичному.

Історична довідка
Ключовими подіями першого року Української революції 1917-1921 років стало постання Української Центральної Ради та створення нею Української Народної Республіки.
Більшовики, прийшовши до влади в Росії після жовтневого перевороту 1917 року, прагнули встановити контроль над Україною і розглядали Центральну Раду як серйозного суперника. У грудні 1917-го розпочали збройний наступ на Україну. В середині січня вони захопили майже все Лівобережжя та просувалися на Київ. У таких умовах війни Центральна Рада проголосила 22 січня 1918 року незалежність Української Народної Республіки.

Після захоплення Полтави вздовж залізниці на захід наступала так звана 1-ша Революційна армія, а з Гомеля на Бахмач - 2-га. Там, де сходилися дві залізничні колії, вони планували об'єднатися.

Тривалий час найбоєздатнішою українською частиною на Чернігівщині був бойовий відділ 1-ї Української військової юнацької школи сотника Аверкія Гончаренка. 25-27 січня вони разом з іншими військовими підрозділами та добровольцями героїчно обороняли вузлову залізничну станцію Бахмач. Однак без артилерії під загрозою оточення оборонці вимушено відступили до станції Крути й стали укріплюватися.

28 січня в Бахмачі обидві радянські армії з'єдналися під командуванням Муравйова й почали рухатися в бік Києва. На підступах до столиці Муравйов закликав: "Товариші, я знаю, що багато хто з вас втомився, проте небагато вам працювати. Наше завдання - взяти Київ і тоді ви зможете повернутися додому. Багато вам довелося страждати, але вони кров'ю відповідатимуть за ваші страждання. Ми їм покажемо, дайте тільки добратися до Києва. Якщо буде потрібно, нічого не пошкодую: каменя на камені не залишу в Києві. Мешканців не жаліти, вони нас не жаліли, терпіли хазяйнування гайдамаків. Ми їх усіх перестріляємо та переріжемо. Ми їм покажемо, нема чого боятися кровопускання. Хто не з нами - той проти нас. Ви, доблесні товариші, ви мені допоможете взяти Київ, а там ви будете нагороджені...".

Неймовірно, але через 104 роки, коли російські війська наближалися до Києва під час повномасштабного вторгнення, російський блогер-пропагандист, журналіст газети "Комсомольская правда" Мардан заявив: "Війна оголошена. Щось мені підказує, що тепер на Київ очікує справжнє пекло. Його братимуть максимально швидко й жорстко. Відключити електрику, водопостачання, знищити зв'язок. І вбомбити ЗСУ в кам'яний вік, навіть якщо вони будуть окопуватися десь у житловому масиві на Троєщині. З територіальною обороною армія поводитиметься так само, як у Грозному в 1995 році".

Проте повернімося до подій 1918 року. 29 січня на станції Крути більшовицький наступ зупинили українські частини, до яких підійшло підкріплення - учні Київської юнацької військової школи імені Богдана Хмельницького та Помічного студентського куреня Січових стрільців. Тож участь у бою брали чотири сотні 1-ї Київської юнацької школи імені Богдана Хмельницького та 1-ша сотня Студентського куреня Січових стрільців (разом понад 500 воїнів і 20 старшин). На озброєнні вони мали 16 кулеметів і саморобний бронепоїзд - звичайна артилерійська гармата, встановлена на залізничній платформі, гвинтівки. До них приєдналися близько 80 добровольців із загону Вільного козацтва з Ніжина.

29 січня 1918 року на залiзничнiй платформi в Крутах перебувало до 520 українських воїнів, юнаків і студентів, озброєних 16 кулеметами та однією гарматою. Росіяни вдесятеро переважали, мали бронепотяг та артилерію.

Військами УНР під Крутами командував Аверкій Гончаренко, уродженець села Дащенки з Чернігівщини. З єдиної гармати по ворогу стріляв його побратим, сотник Семен Лощенко, родом із села Іванівки на Луганщині. Завдяки вигідній позиції і героїзму українцям вдалося завдати росіянам значних втрат і стримати наступ до темряви. Потім, під тиском ворога, українські бійці організовано відступили до ешелонів і вирушили в бік Києва, руйнуючи за собою залізничні колії. Але одна студентська чота - 27 хлопців - заблукали в темряві й повернулися до станції Крути, яка вже була зайнята більшовиками. Вони потрапили в полон. Хлопців катували, а потім стратили.

Під Крутами загинуло, за різними оцінками, 70-100 українських оборонців. Сьогоднi вiдомi прiзвища 20 з них. Це студенти Народного унiверситету Олександр Шерстюк, Ісидор Пурик, Борозенко-Конончук, Головащук, Чижов, Сiрик, Омельченко (сотник); студенти Київського університету святого Володимира Олександр Попович, Володимир Шульгин, Микола Лизогуб, Божко-Божинський, Дмитренко, Андрiїв; гiмназисти 2-ї Кирило-Мефодiївської гiмназiї Андрiй Соколовський, Євген Тернавський, Володимир Гнаткевич, Григiр Пiпський, Іван Сорокевич, Павло Кольченко (прапорщик), Микола Ганкевич.

Російські втрати тільки вбитими були щонайменше 300 загарбників.

Після визволення від російсько-більшовицьких окупантів, у березні 1918 року, тіла загиблих були перепоховані в Києві.

Історики та києвознавці сходяться на тому, що 25 загиблих під Крутами поховали в братській могилі на Новому Братському кладовищі на Звіринці, а Володимира Шульгина та Володимира Наумовича - в одній труні в сімейному гробівці Наумовичів на Аскольдовій могилі. Потім родина перенесла труну на Лук'янівське кладовище. Згодом майже всіх героїв поховали на Аскольдовій могилі в Києві.

Завдяки звитязі та сміливості українських вояків ворожий наступ більшовиків на Київ був зупинений на кілька днів, доки тривали переговори між Українською Народною Республікою і країнами Четверного союзу. Важливо було, щоб українська столиця перебувала під контролем Центральної Ради. Це сталося й завдяки учасникам бою під Крутами. Перемовини закінчилися 9 лютого 1918 року підписанням Брестського мирного договору, за яким Четверний союз визнав УНР, а також надав грошову позику і збройну допомогу в боротьбі із зовнішнім агресором в обмін на 60 мільйонів пудів хліба та іншої продукції від УНР.

Тим часом 4 лютого 1918 року більшовицькі війська Муравйова підійшли до Києва. Через два дні почався масований артилерійський обстріл, ще через три дні муравйовці увірвалися в місто. 11 лютого 1918 року більшовики проголоcили в Києві Українську Робітничо-Селянську Республіку та її Народний секретаріат.

Але вже 1 березня 1918 року завдяки підтримці німецьких та австро-угорських військ - відповідно до Брестського договору - українці визволили від більшовиків Київ, а у квітні - майже всю Україну. Отже, бій під Крутами став боєм за майбутнє України.

Міфи про бій під Крутами

"Більшовицьким ордам" протистояли 300 студентів і майже всі або загинули в бою, або потрапили в полон і були закатовані.

З українського боку участь у бою брали чотири сотні 1-ї Київської юнацької школи імені Богдана Хмельницького та 1-ша сотня Студентського куреня Січових стрільців - разом понад 500 вояків і 20 старшин. На озброєнні мали гвинтівки, 16 кулеметів і саморобний бронепоїзд - звичайну 76-міліметрову артилерійську гармату, встановлену на залізничній платформі. Головною силою на полі бою були вихованці військових шкіл під командою досвідчених старшин.

Втрати загиблими українців під Крутами становили, за різними оцінками, 70-100 оборонців, у тому числі 27 вояків Студентської чоти (тепер - взвод), які потрапили в полон і були вбиті. Тож у бою під Крутами загинули не 300 бійців, і тим більше не всі українські учасники зіткнення.

Більшовиків загинуло щонайменше 300.

Крутянці - єдині оборонці Києва.

Наприкінці січня 1918 року в Києві й на найближчих підступах до столиці перебували Республіканський полк під командуванням Петра Болбочана, Синьожупанна та Сірожупанна дивізії, Січові стрільці. 30 січня до Києва добрався полк імені Костя Гордієнка під командуванням полковника (пізніше - генерала) Всеволода Петріва. Спільною проблемою для них стала нескоординованість командування. Згадані частини не вислали в напрямку Крут, оскільки в Києві тривав заколот пробільшовицьки налаштованих робітників заводу "Арсенал" - переважно росіян за походженням. Поки крутянці - і не тільки вони - стримували зовнішнього ворога на підступах до столиці, решта військ боролася з ворогом на власних, не менш важливих позиціях.

Відступ крутянців - прояв безнадійного героїзму.

Відступ крутянців не був безнадійним і безрезультатним: відходячи, вони зруйнували та пошкодили частину залізничного полотна. Так затримали наступ більшовиків, яким довелося витратити час на ремонт колії. Отже, бронепотяги більшовиків - на той час головна зброя - перетворювалися на тягар.

Традиційна версія переважно не враховує контексту, в якому діяли крутянці.

Під час Крутянського бою в самому Києві тривали запеклі сутички. Диверсією на залізничній колії крутянці затримали більшовицькі війська на кілька днів - до Києва більшовики змогли підійти 4 лютого 1918 року. За цей час із Києва були евакуйовані центральні органи влади, документи, цінності, відбувся організований відступ військ - тобто було зроблено все можливе, щоб швидко повернути втрачені позиції. Сам відступ не був надто глибоким - штаб військ УНР розташувався в селі Гнатівці під Києвом. Найголовніше - ця затримка дала можливість завершити переговори з кайзерівською Німеччиною про підписання мирного договору, що означало міжнародне визнання Української держави й автоматично вказувало, що більшовики є окупантами території суверенної держави.

Тематичні матеріали Українського інституту національної пам'яті

Методичні рекомендації до 100-річчя Української революції 1917-1921 років.
Читайте за посиланням
Перші кіборги. До річниці бою під Крутами. Інформаційні матеріали.
Читайте за посиланням
Настільна гра "Українська революція 1917-1921".
Переглянути та завантажити
Інфографіка "Крути - бій за майбутнє".
Переглянути та завантажити
Схема бою під Крутами, що подавалася в праці Аверкія Гончаренка
Переглянути та завантажити
Про Крути з першоджерел
Читайте за посиланням
Соціальна реклама до Дня пам'яті Героїв Крут
Переглянути та завантажити
Корисні інтернет-посилання:

# data[].attributes.attachment_link.title
"Бій за майбутнє". Інформаційні матеріали до Дня пам'яті Героїв Крут-2023

# data[].attributes.attachment_link.description
29 січня в Україні відзначають річницю бою під Крутами, який для Українського народу став символом героїзму та самопожертви молодого покоління в боротьбі за незалежність, прикладом для сучасних захисників України, як успішно боротися проти численного ворога. Тоді, 105 років тому, українські вояки й добровольці зупинили на кілька днів наступ більшовиків на Київ.

# data[].attributes.headline
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.subject
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.attachment_link.title
Його усмішку пам’ятатимуть усі: кого насправді втратила Україна

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Армія TV – Військове телебачення України

# data[].attributes.attachment_link.title
ПАМ`ЯТІ ГЕРОЯ УКРАЇНИ АНДРІЯ КИЗИЛА

# data[].attributes.attachment_link.title
"Пам’ятати завжди". Кизило Андрій Олександрович

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
14 жовтня Україна відзначає День захисників і захисниць, згадуючи всіх, хто в різні часи обороняв та боронить нині наш суверенітет і територіальну цілісність незалежно від роду діяльності та статі.
Відповідно до пункту 5 плану заходів з відзначення у 2021 році Дня захисників і захисниць України, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29 вересня 2021 року № 1189-р, Український інститут підготував відповідні тематичні матеріали.
Ключові повідомлення
День захисників і захисниць України нероздільно пов'язаний із розвитком українського війська та військових традицій. Сучасні воїни примножують їх, шанують військове побратимство і взаємовиручку, схиляють голови перед полеглими і віншують героїзм живих.

Історія українського воїнства - це героїчний літопис, кожна сторінка якого сповнена звитягами різних поколінь оборонців рідної землі. Вони сформували особливий характер та образ сучасних захисників і захисниць України. Їхніми провідними рисами є патріотизм і відчайдушність, відвага і честь. Високою відповідальністю, рішучістю і незламним бойовим духом сьогоднішні герої довели всьому світові, що українці - незламна нація, здатна захищати свою свободу та незалежність.

Історія цього свята має давню традицію. Покрову Пресвятої Богородиці відзначали козаки, за що свято отримало другу назву - Козацька Покрова. Українське військо 1917-1921 років зберігало козацькі військові традиції в назвах військових частин, структурі, прапорах, одностроях тощо. 14 жовтня 1942 року є символічним днем створення Української повстанської армії.

Поряд із чоловіками на захист Батьківщини ставали жінки. Наприклад, нам відомі імена Христини Сушко та Харитини Пекарчук, які воювали в Армії УНР. У Легіоні Українських Січових стрільців існувала Жіноча чота, співорганізаторкою якої була розвідниця Ольга Басараб. У січні 1939 р. у складі Карпатської Січі утворено окремий структурний підрозділ - "Жіноча Січ" на чолі з Стефанією Тисовською та Марією Химинець. Сотні жіночих імен можна знайти серед героїв Другої світової, бійців УПА. В сучасній українській армії кожен десятий боєць - жінка. Вони пліч-о-пліч із чоловіками служать на передовій, освоїли спеціальності снайпера, кулеметника, розвідника, механіка, інструктора, медика. За останні 10 років кількість жінок в українському війську зросла у 15 разів. Тому 14 жовтня ми вітаємо захисників і захисниць України.

Сучасна російсько-українська війна має гібридний характер, тож говоримо про захисників і захисниць України в широкому розумінні. Ними є не лише військовослужбовці, а й всі громадяни, які своєю сумлінною професійною і громадською діяльністю забезпечують економічний, гуманітарний, освітній й інформаційний захист держави. Приміром, волонтери, як у межах нашої країни, так і за кордоном, котрі нерідко ціною власного життя допомагають українській армії, забезпечують її технічним оснащенням, теплими речами, амуніцією, ліками. Вражає масштаб їхньої діяльності на допомогу пораненим воїнам АТО/ООС, сім'ям учасників АТО/ООС, родинам вимушених переселенців з Криму та територій охоплених війною. Ці люди стали мирними воїнами і надійними захисниками Батьківщини, а їхня діяльність - зразком самовідданості та патріотизму.

Українська армія береже імена героїв минулих епох - від воїнів-русичів і козаків до січових стрільців і вояків УПА. Тому у війську з'явилися назви легендарних українських полководців та уславлених формацій минулого.

Доблесть і відвага сьогоднішніх захисників і захисниць підтверджують - українці борються за свободу та незалежність, за утвердження національної гідності та самоповаги.

Тяглість поколінь знайшла відображення і в елементах одностроїв - головний убір "мазепинка", нарукавний тризуб. Гасло "Слава Україні! - Героям слава!" стало офіційним вітанням українського війська. Саме тому гаслом цьогорічної інформаційної кампанії до Дня захисника України є "Героям слава!".
Історична довідка
14 жовтня церкви східного обряду відзначають свято Покрови Пресвятої Богородиці. Його суть - прославляння заступництва Божої Матері над християнами. У часи давньої Русі військове мистецтво набуло значного рівня. Наші предки залишили про себе пам'ять як про хоробрих воїнів. Ушанування Пресвятої Богородиці як захисниці від ворогів має глибоке коріння і в Україні. Князь Ярослав Мудрий збудував у Києві церкву на Золотих Воротах на вияв вдячності Богові і Пресвятій Богородиці. Князь Володимир Мономах писав, що перемогам завдячує Богові і заступництву Пречистої Діви Марії.

Традиція вшанування покровительки війська зберігалася серед українського козацтва. Свято Покрови було одним із найголовніших свят для козаків. Тоді ж виник новий тип ікони - "Козацька Покрова", де під омофором Богородиці зображувалися українські ієрархи, гетьмани та козаки. На свято Покрови козаки проводили ради, на яких обирали нового гетьмана або старшин. У часи правління гетьмана Івана Мазепи активно розвивалося будівництво церков та іконописання, пов'язане із Покровою. Завдяки шанобливому ставленню козацтва до Покрови в народі це свято асоціюється з військовою честю, звитягою, мужністю, захистом рідної землі.

У добу Української революції 1917-1921 років відроджувалися традиції військово-козацької спільноти. Вони стали основою для розбудови збройних сил УНР, Української Держави та ЗУНР. Передусім це простежується в найменуваннях військових формацій. Першим таким підрозділом став Український козацький полк імені Богдана Хмельницького, створений у травні 1917 року. Згодом виникли формування, названі на честь видатних козацьких командирів - Петра Дорошенка, Максима Залізняка, Костя Гордієнка, Івана Мазепи. Козацький "відбиток" є й у таких назвах: Січові стрільці, Запорізька група, Сердюцька дивізія, Запорізька Січ, гайдамацькі полки та вільне козацтво.

Козацькі військові традиції в добу Української революції прослідковуються також у військовій символіці (стяги, відзнаки), назвах військової техніки (панцерні потяги "Хортиця", "Запорожець", "Полуботок" та інші), назвах кораблів (крейсер "Гетьман Іван Мазепа", канонерський човен "Запорожець"). Окремо слід згадати військову термінологію, якою послуговувалися для позначення рангів, посад і військово-структурних елементів: козак, ройовий, чотар, бунчужний, півсотенний, сотник, курінний, осавул, полковник, отаман бригади, отаман дивізії, отаман корпусу. Це відображалося в одностроях і зовнішньому вигляді вояків українських військових формацій тих часів. Кашкет-"мазепинка", чорні шапки з кольоровими шликами, черкески й інші елементи старовинного українського військового одягу. Часто бійці за зразком козаків голили голови, залишаючи лише оселедець.

Історичним спадкоємцем козацької державності - Гетьманщини XVII-XVIII століть став Гетьманат 1918 року. Тоді Українську Державу очолив Павло Скоропадський - "Його Ясновельможність Пан Гетьман". Вже сама назва посади мала натяк на титулатуру козацької держави. Зв'язок із попереднім етапом державності підкреслювали форми документів, які видавав гетьман - грамоти, закони, універсали. В часи Гетьманату була зроблена спроба відродити козацький стан.

У Другій світовій війні українці воювали в лавах Червоної, Української повстанської та в арміях Об'єднаних Націй. Уродженці різних куточків України й українці світу, котрі були в регулярних арміях або ставали партизанами, служили у допоміжних формуваннях чи на передовій, пройшли усю війну чи загинули в боротьбі, пліч-о-пліч із іншими народами боролися проти нацизму. Вояки Української повстанської армії брали до рук зброю, аби захистити українців від обох тоталітарних режимів - нацистського та комуністичного. Боролися за відновлення української державності, наслідували козацькі військові традиції. Символічний день її створення - 14 жовтня 1942 року. Боротьба УПА була проголошена продовженням українського визвольного руху періоду Української революції 1917-1921 років, підпільно-бойової Української військової організації та Організації українських націоналістів у 1920-1930-х роках.

Сьогодні наше військо стало однією з найбоєздатніших армій Європи, маючи за плечима більше 7 років досвіду боїв російсько-української війни. За цей час ми провели низку важливих реформ Збройних Сил, армія професіоналізувалася і стала однією з найважливіших інституцій країни. Нині модернізація війська продовжується. Окрім системи управління та матеріально-технічного забезпечення, зазнала змін ідеологічна підготовка особового складу в умовах протидії збройній та інформаційній агресії Російської Федерації. Відновлення питомо українських мілітарних традицій та посилення ідеологічної складової патріотичного виховання особового складу сформувало у військовослужбовців почуття особистої відповідальності за захист України.

У боях із підрозділами російської регулярної армії та підконтрольних їм бойовиків постало якісно нове українське військо, що відіграє значну роль в українському суспільстві.
Традиції української армії: крізь віки до сьогодення
Сьогодні Україна очищається від російського та радянського ідеологічного впливу, починає формувати пантеон власних героїв. Сторіччя Української революції 1917-1921 років повернуло в суспільну свідомість мужній чин борців за незалежну Україну. В Україні почали з'являтися вулиці, меморіальні дошки, пам'ятники, присвячені цим подіям.

Загалом у Збройних Силах України змінилося ставлення до героїв Української революції 1917-1921 років. З'явилися почесні назви частин, пов'язані з особами та подіями Української революції. У затвердженій в 2017 році новій уніформі і знаках розрізнення Збройних Сил України використали окремі елементи одностроїв періоду 1917-1921 років. Найпомітніший - нарукавний тризуб. Нову форму почесної варти розробили за взірцем одностроїв Сердюцької дивізії часів гетьмана Скоропадського.

"Мазепинка" - головний убір із переднім клиноподібним розрізом, частина українського військового вбрання. Вона стилізовано наслідує вигляд козацьких головних уборів другої половини XVII століття, коли гетьманував Іван Мазепа. Саме так їх зображували на тогочасних портретах. "Мазепинки" почали носити Українські січові стрільці під час Першої світової війни. Згодом цей головний убір набув поширення в інших українських формаціях - Галицькій Армії, Карпатській Січі та УПА. Від 2017 року "мазепинка" є офіційним головним убором Збройних Сил України.

Нарукавний тризуб - нарукавні знаки розрізнення, що носили на одностроях вояки Армії УНР і сам Головний отаман Симон Петлюра. "Тризуб матерчатий, фарби по родах зброї, форми по малюнку", - йшлося в наказі 30 липня 1919 року. Простий, без деталізації, тризуб легко було виготовити в умовах безперервних бойових дій та невеликого і нестабільного тилу Армії УНР. Продовжуючи петлюрівські традиції, сучасні захисники України носять тризуби на рукавах одностроїв.

"Слава Україні! - Героям слава!" - офіційне вітання в Збройних Силах України. "Слава Україні!" почали вітатися вояки кінного дивізіону 1-го Запорізького полку Армії УНР. На це відповідали: "Козакам слава!". Звертання "Слава Україні! - Героям слава!" затвердив навесні 1941-го року ІІ Великий збір ОУН під проводом Степана Бандери. 4 жовтня 2018 року Верховна Рада України затвердила вітання "Слава Україні! - Героям слава!" як офіційне в Збройних силах та у Національній поліції.

Українська армія береже бойові традиції предків та імена героїв, від воїнів-русичів і козаків до січових стрільців і вояків УПА. Тому у війську з'явилися назви легендарних українських полководців та уславлених підрозділів минулого:

24-та окрема механізована бригада (ОМБр) імені Короля Данила,

72-га ОМБр імені Чорних запорожців,

93-тя ОМБр "Холодний Яр",

30-та ОМБр імені князя Костянтина Острозького,

55-та окрема артилерійська бригада (ОАБр) "Запорізька Січ",

26-та ОАБр імені генерал-хорунжого Романа Дашкевича,

58-ма окрема мотопіхотна бригада імені гетьмана Івана Виговського,

7-ма бригада тактичної авіації (БрТА) імені Петра Франка,

Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут,

16-та окрема танкова Криворізька бригада Костянтина Пестушка,

28-ма ОМБр імені Лицарів Зимового походу,

36-та окрема бригада морської піхоти імені контр-адмірала Михайла Білинського,

406-та ОАБр імені генерал-хорунжого Олексія Алмазова,

53-тя ОМБр імені князя Володимира Мономаха,

54-та ОМБр імені гетьмана Івана Мазепи,

59-та окрема мотопіхотна бригада імені Якова Гандзюка,

201-а зенітно-ракетна бригада імені гетьмана Пилипа Орлика,

73-й морський центр спеціальних операцій імені кошового отамана Антіна Головатого,

40-а ОАБр імені Великого князя Вітовта,

35-а окрема бригада морської піхоти імені контрадмірала Михайла Остроградського,

38-й зенітний ракетний полк імені генерал-хорунжого Юрія Тютюнника,

223-й зенітний ракетний полк імені Українських Січових Стрільців,

54 окремий розвідувальний батальйон імені Михайла Тиші,

Окремий центр спеціальних операцій "Захід" імені князя Ізяслава Мстиславича,

25-й окремий мотопіхотний батальйон "Київська Русь",

1-ша Президентська бригада оперативного призначення імені гетьмана Петра Дорошенка,

8-й полк оперативного призначення імені Івана Богуна,

18-й полк оперативного призначення імені Дмитра Вишневецького,

50-й полк імені полковника Семена Височана,

Навчальний центр імені Василя Вишиваного Національної гвардії України,

45-й полк оперативного призначення імені Олександра Красіцького,

9 прикордонний загін імені Січових Стрільців,

105 прикордонний загін імені князя Володимира Великого,

17 прикордонний загін імені полковника Олександра Жуковського.

Історії захисників
Цей день - про всіх мужніх чоловіків та жінок, які стали на захист України, їхні персональні історії. Тому в цій частині матеріалів розповімо про двох із них: майора Андрія Кизила та старшого солдата Ярослави Никоненко.
Андрій Кизило, псевдо "Орел" 72-га ОМБр імені Чорних запорожців "...Це фото 26-річного офіцера Андрія Кизила, убитого 29 січня біля Авдіївки. Подивіться в його очі, пане посол. Це ваша зброя і ваші співвітчизники вбили його. Ви вбили! - постійний представник України при ООН Володимир Єльченко тримав у руках фото хлопця зі світлою посмішкою і звертався до російського постпреда Віталія Чуркіна: - Україна платить високу ціну, втрачає своїх найкращих синів і дочок у цій війні. Смерть кожного солдата чи цивільної особи - шрам на серці України. Наші люди шанують своїх полеглих захисників на колінах. А російські окупанти поховані в безіменних могилах".
Згодом відео і фото із засідання Ради безпеки ООН, що відбулося 2 лютого 2017 року, облетить усі провідні світові ЗМІ. 23-річний український офіцер Андрій Кизило навіть після своєї смерті продовжив воювати з ворогами України.

Андрій народився після відновлення незалежності України, 2 травня 1993 року в місті Умань на Черкащині. Пов'язати своє життя з військовою службою мріяв з дитинства, адже військовими були його батько й дід. Відтак у 2014-му завершив навчання в Академії Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного.

Початок російсько-української війни сприйняв як шанс змінити українське військо. "Моє покоління не бачило мирної служби в армії. Ми ж бачили тільки бойову армію, - скаже він пізніше в одному з інтерв'ю. - І це, гадаю, стане підґрунтям для формування цілком нового війська, такого що навіть перевершує стандарти НАТО".

У липні 2014-го вирушив у район проведення бойових дій у складі 72-га ОМБр імені Чорних запорожців. Здібного офіцера помітили й у 21 рік уже доручили командувати ротою. Через рік, коли Кизилу присвоїли звання старшого лейтенанта, його вже розглядали як кандидата на начальника штабу батальйону. А коли в 1-му батальйоні вивільнилася посада заступника командира, не було жодних вагань, кого призначити.

На цій посаді Андрій зарекомендував себе дуже добре. Саме тому його подали на дострокове присвоєння звання капітана - це звання Кизило отримав уже в 23 роки. Молодий офіцер брав участь у боях за село Петрівське Волноваського району та під Новоласпою, півтора року тримав оборону в полях поблизу Волновахи. Потім - ротація і промзона Авдіївки. Тут було вирішено захопити ворожу позицію "Алмаз-2". Уранці 29 січня, відбивши атака диверсійної групи росіян, група українських військових під командуванням Кизила висунулись на захоплення ворожого опорника. Їхні дії прикривала батарея мінометів.

Під час бою та зачистки опорника знищили дев'ять ворожих бійців і одного взяли в полон. Позицію захопили без втрат і о 7:30 над нею підняли державний прапор. Та невдовзі почався артилерійський обстріл і контратака противника. Окоп, у якому перебував командир і ще двоє бійців, накрило мінометним вогнем. Валентин Василюк був поранений. Володимир Бальченко і Дмитро Оверченко - загинули. Їх сильно посікло уламками. На капітанові не було видно ушкоджень, але один із уламків зайшов під серце.

1 лютого 2017 року понад тисячу людей на Майдані в Києві на сильному морозі прощалися із сімома воїнами 72 омбр, які загинули в боях під Авдіївкою 29-го та 30 січня. Того ж дня Указом Президента України №21/2017 за виняткову мужність і героїзм, виявлені в захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі, Кизилу Андрію Олександровичу було посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка".
Ярослава Никоненко 101-а окрема бригада охорони Генерального штабу Збройних Сил України
Старшому солдатові Ярославі Никоненко було 36 років, вона народилася в Миргороді 25 серпня 1983 року. А 15 жовтня новина про втрати на фронті вразила родину Никоненків у Миргороді та всю Україну: жінка-військовослужбовець Ярослава Никоненко зі 101-ї бригади охорони Генштабу ЗСУ близько 15:30 загинула під Мар'їнкою на Донеччині від снайперського обстрілу.

Її батько Сергій Никоненко колись працював буровиком, був учасником вторгнення радянських військ до Афганістану. Уже з початком російського вторгнення в Україну став армійським волонтером, а згодом пішов на фронт у якості воїна добровольчого батальйону "Айдар". Сергій загинув 18 січня 2015 року внаслідок обстрілу російськими окупантами з РСЗВ "Град" села Трьохізбенка в Луганській області. Сергій Никоненко прикрив собою комплекти набоїв, чим вберіг не одне життя своїх бойових побратимів.

Саме після смерті батька Ярослава вирішила йти до війська. Спершу - навчання у 169-му навчальному центрі "Десна" імені князя Ярослава Мудрого і ДУК "Правий сектор". Ярослава воювала в районі відомої позиції, шахти "Бутівка", у військовій розвідці. Закінчила дві снайперські школи.

Никоненко підписала контракт зі Збройними Силами України у 2018 році та розпочала служила в 101-й бригаді, яка підпорядковується безпосередньо начальнику Генерального штабу. Звісно ж Ярослава хотіла на передову, тому була прикомандирована до 28-ї механізованої бригади імені Лицарів Зимового походу й виконувала бойові завдання на позиціях підрозділу під Мар'їнкою.

"У неї був внутрішній стрижень, який нікому не під силу було зламати. Нею рухала помста. Це була перша офіційна ротація Ярослави в зону бойових дій", - розповідала сестра Ярослави Богдана.

За словами сестри Богдани, солдат Ярослава Никоненко воювала під Донецьком як снайпер: "У Мар'їнці, на тій позиції, яку вона займала, не один військовий загинув - вона добре прострілюється. Там відстань між снайперами з обох сторін становить всього один кілометр. Ярослава намагалася вичислити супротивника, що стріляє з окупованої території... Наскільки я знаю, займати ту позицію, де була сестра, ніхто не хотів. Снайпер з окупованої території в тій місцевості давно кошмарить наших бійців". У протистоянні з російськими снайперами, Ярослава загинула 15 жовтня, після Дня захисників і захисниць України.

Без найближчої людини залишились мати, сестра і 13-річна донька Ярослави, Софія. Після прощання у військовій частині в Києві народну героїню поховали на цвинтарі в Миргороді, поруч із батьком на Алеї Героїв.

Никоненки з Миргорода - напевно, перша українська родина, в якій на війні з Росією загинули батько й дитина. Історія Ярослави відображено в спільному проєкті Інституту з Жіночим ветеранським рухом - "Жінки, які загинули за Україну".

Орієнтовний перелік тематичних матеріалів Українського інституту національної пам'яті

виставка "Українське військо: 1917-1921" розповідає про початки Українського війська та його організацію, легендарних командирів, роди військ, однострої та відзнаки, зброю, найвизначніші військові формації та бойові операції 1917-1921 років, вшанування пам'яті і відновлення мілітарних традицій нині;

виставка "1920: на захисті Європи від більшовизму" про події 1920 року, коли українська та польська армії спільними зусиллями зупинили наступ російських більшовицьких військ на Європу, та про українців, завдяки яким вдалося стримати поширення "червоної" революції, зокрема, Юрія Тютюнника, Олександра Загродського, Олександра Удовиченка, Марка Безручка, Павла Шандрука, Христину Скачківську-Сушко та інших;

виставка "Героїчна оборона Донецького аеропорту (2014-2015)", де на 9 банерах представлено близько 50 фотографій, зроблених "кіборгом" Русланом Боровиком, а також цитати-спогади захисника аеропорту Дмитра Вербича, що увійшли до його нової книжки "Точка неповернення";

виставка "Проти Голіафа" розповідає про жінок і чоловіків з УПА, які кинули виклик двом тоталітарним режимам;

"Люди Свободи" - масштабний відео та виставковий проєкт про людей, які своєю працею та боротьбою в минулому столітті зробили можливим відновлення незалежності України;

виставка "Воля України або смерть" присвячена антибільшовицькому повстанському руху, який у 1919-1920 роках охопив майже всі регіони України, знайомить із отаманами найбільших повстанських загонів, методами боротьби, а також так званими повстанськими "республіками";

плакати "Воїни. Історія українського війська";

матеріали "Російсько-українська війна", в яких зібрано інформацію про всі проєкти Інституту на цю тему, зокрема, "Усна історія АТО", матеріали соціальної реклами в якості для друку, відеоролик "Вертаємо своє";

інформаційні матеріали до Дня пам'яті захисників України, які загинули в боротьбі за незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України;

Інформаційні матеріали "Сила нескорених! Українська повстанська армія";

Історія становлення українського війська. Лекція Євгена Пінака. В розповіді дослідника - складна, але правдива історія Перших та Других визвольних змагань і міжвоєнного періоду, етапи формування українського війська у 1917-1961 роках;

Відеолекції "Бойовий шлях Армії УНР": командири, військові підрозділи, ключові операції. Серія тридцятихвилинних відеолекцій: "Структура і формації Армії УНР", "Ключові військові операції Армії УНР", "Видатні командири Армії УНР";

Освітній відео проєкт "Діалоги про війну", який містить три відеорозмови учениці із ветеранами сучасної російсько-української війни на теми: "Що таке війна?", "Чому Росія прагне захопити Україну?" та "Що таке сучасна російсько-українська війна?", а також методичні рекомендації;

Відеоісторія "Українська революція 1917-1921 років. Як творилась держава";

Відеоісторія "За що боролась українська повстанська армія?";

Відеолекції з історії України для військових у регіонах;

Відео проєкт "Жінки, які загинули за Україну" створив Жіночий ветеранський рух за підтримки Українського інституту національної пам'яті;

Платформа Українського інституту національної пам'яті "Архів усної історії";

Брошура "Воля України або Смерть". До 100-річчя Холодноярських та Медвинських республік;

Книга "Воїни Дніпра: цінності, мотивації, смисли" містить спогади одинадцяти дніпрян, учасників російсько-української війни на Донбасі, які служили у складі Збройних Сил України та добровольчих підрозділів у 2014-2015 роках;

Книга "Волонтери: Сила небайдужих" розповідає про волонтерство, як суспільне явище, що потужно заявило про себе з 2014 року, коли свідомі громадяни долучились до розбудови та забезпечення українського війська;

Брошура "Українське військо 1917-1921" розповідає про початок Українського війська та його організацію, легендарних командирів, роди військ, однострої та відзнаки, зброю, найвизначніші військові формації та бойові операції 1917-1921 років, вшанування пам'яті і відновлення мілітарних традицій нині;

брошура "1920: на захисті Європи від більшовизму" про події 1920 року, те, як українська та польська армії спільними зусиллями зупинили наступ російських більшовицьких військ на Європу, та про українців, завдяки яким вдалося стримати поширення "червоної" революції;

"Капелани. На службі Богу і Україні". У книзі йдеться про особливості капеланського служіння на фронті під час протидії російській агресії, а також окреслюються етапи інституційного становлення капеланства у війську;

Книга "Дівчата зрізають коси" - це спогади 25 жінок-воячок, які брали участь в російсько-українській війні у складі Збройних сил України та добровольчих підрозділів у 2014-2018 рр. як стрілки, кулеметниці, медики, мінометниці, снайперки та ін.;

арт-плакати "Військова еліта Української революції 1917-1921 років". Ідею втілено спільно з освітньою платформою "Експертний Корпус" і художником Михайлом Дяченком. Комплект включає 12 постерів із зображенням легендарних старшин, які стояли біля витоків української армії: Євген Коновалець, Петро Болбочан, Олександр Удовиченко, Дмитро Вітовський, Петро Франко, Всеволод Петрів, Михайло Омелянович-Павленко, Олекса Алмазів, Михайло Білинський, Василь Тютюнник, Марко Безручко та Христина Сушко.

Над матеріалами працювали співробітники Українського інституту національної пам'яті: Олена Охрімчук, Ганна Байкєніч, Роман Кулик, Володимир Тиліщак

# data[].attributes.attachment_link.title
Інформаційні матеріали Українського інституту національної пам'яті до Дня захисників і захисниць України - 2021

# data[].attributes.attachment_link.description
14 жовтня Україна відзначає День захисників і захисниць, згадуючи всіх, хто в різні часи обороняв та боронить нині наш суверенітет і територіальну цілісність не...

# data[].attributes.headline
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.subject
Рекомендовано для опрацювання

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Полтава

# data[].attributes.attachment_link.title
"Поборники незалежності" - Петро Дяченко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія для дорослих

# data[].attributes.attachment_link.title
ЧОРНІ ЗАПОРОЖЦІ та Петро Дяченко – хто вони? | Історія для дорослих

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
23 квітня 1965 р. у Філадельфії, Пенсильванія, помер командир легендарного полку Чорних запорожців, очільник 2-ї Української дивізії УНА та протипанцерної бригади "Вільна Україна" генерал-хорунжий Армії УНР Петро Дяченко. Його поховали на Українському цвинтарі Святого Андрія (St.Andrew's Ukrainian Cemetery) у південній частині Баунд-Бруку, Нью-Джерсі. І досі у Сполучених Штатах то єдиний пантеон, який у США перебуває під патронажем Української православної церкви. Майже неймовірно, але громадянства УНР він так і не зрікся, бо іншого ніколи й не прагнув.
У некролозі генерал-хорунжий Армії УНР Петро Самутин (1896-1982) зазначив:

- Славної пам'яті генерал П.Дяченко належав до тих "новітніх запорожців", які завжди шукали часу й місця, де вони могли бити ворогів України. У пам'яті своїх зверхників і підлеглих залишиться він як один із найкращих командирів і вояків відродженої української кінноти... Хай земля Вашингтона буде Тобі легкою, а пам'ять про Тебе хай залишиться в наших серцях вічною!..

Тризна, Петро Дяченко в домовині, 28 квітня 1965 р.

28 квітня 1965 р. в тризні брали участь митрополит Іоан та архієпископ Мстислав. Від вояцтва Армії УНР та Української Національної Армії в останню путь проводжав побратима генерал-полковник Павло Шандрук (1889-1979), з яким навесні 1919 р. вони у складі Кримської групи Петра Болбочана визволяли від більшовиків Крим. Від лицарів ордена Залізного хреста промовляв колишній старшина полку Чорних запорожців, а тепер генерал-хорунжий Володимир Герасименко (1892-1975).

І вже за столом, на поминках у вузькому колі, архієпископ Мстислав нагадав присутнім про "обов'язок вояцтва і громади заопікуватися могилами колишніх вояків Армії УНР та закликав присутніх скласти пожертви на цю шляхетну ціль". Долучімося до тієї ініціативи і зробімо, що в наших силах.

* * *

Український військовий діяч Петро Гаврилович Дяченко народився 30 січня 1895 р. у старовинному містечку Березова Лука Гадяцького повіту Полтавської губернії (тепер - Миргородський район Полтавської області), заснованому ще 1630 р.

На світ хлопчик прийшов у сім'ї Гаврила Дяченка та Марії Бажанської.

Родинна хата генерал-хорунжого УНР Петра Дяченка

У розвідці "Гадячанин Петро Дяченко - бойовий орел українського війська" (2912) директора Інституту Українського вільного козацтва імені Антона Кущинського Олександра Панченка йдеться:

- Про славну родину Дяченків у невеликому селі добре пам'ятають. Збереглася навіть їхня хата, де колись розташовувалося сільське поштове відділення... Очевидно, що майбутній Полковник походив із козацького роду, а його недалекі предки із Миргородського та Гадяцького козацьких полків вміло орудували шаблею та крісом і вживали їх у боях проти різних займанців України.

За різних причин з освітою у Петра не склалося. Підліток, хіба що, закінчив шість класів Миргородського земського реального училища за фахом "механік". Коли почалася Перша світова війна, добровольцем він пішов до імператорської армії. Починав Петро Дяченко рядовим у 52-му Сибірському стрілецькому полку, згодом став унтер-офіцером, а 1 січня 1916 р. закінчив Оренбурзьку школу прапорщиків, отримавши підвищення в чині. Та головними для українця були не титули... Як командир роти 333-го Глазівського пішого полку 84-ї дивізії наш земляк брав участь у боях на території Польщі, Литви та Галичини. За бойові заслуги безстрашного офіцера, із 1917 р. - штабс-капітана, нагородили хрестами Святого Георгія ІІ, ІІІ, ІV ступенів, медаллю Святого Георгія IV ступеня, а також усіма можливими орденами, рахуючи Святого Володимира ІV ступеня з мечами і стрічкою, та ще й відзнакою Святого Георгія ІV ступеня з лавровою гілкою.

* * *

У рік початку Визвольних Змагань, свідомо від 17 грудня 1917 р. він, колишній командувач "Батальйону смерті" у так званій Вятській республіці, став у Полтаві із невеличкою групою партизан на службу армії УНР. Невдовзі вони вже брали участь у боях за Київ. Офіцерські погони довелося зняти - іншою стала Батьківщина.... 25 лютого 1918 р. рядовий козак кінної сотні 2-го Запорозького пішого полку Петро Дяченко отримав четверте бойове поранення.

Навесні 1918 р. у складі 1-го Республіканського пішого полку (або Республіканського полку, полку Української Республіки) під орудою підполковника Петра Болбочана (1883-1919; див. тут) від більшовиків він із запорожцями визволяв усю Лівобережну та Південно-Східну Україну: від рідної Полтавщини та Слобожанщини у березні т.р. до Криму - у квітні.

Чорні запорожці - підхорунжий Микола Мезенцев та підстаршина Манолій Головатенко. Станіславів, 22 вересня 1920 р.

Коли 29 квітня 1918 р. до влади став гетьман Павло Скоропадський (1873-1945; див. тут, а також тут), Петро Дяченко українського війська не залишив, а продовжив службу в кінній сотні 2-го Запорозького полку, тепер уже - Армії Української Держави. Тим часом сотня швидко розгорнулася в Окремий кінний курінь імені отамана Петра Болбочана. 23 листопада 1918 р. Петра Дяченка підвищили до сотника, а 17 січня 1919 р. він став курінним окремого "партизанського" куреня в складі Запорозького полку. За епохи Гетьманату його підрозділ охороняв українсько-російський кордон на Чернігівщині, виловлюючи контрабандистів і більшовицьких агентів. Аж раптом Гетьманат замінила Директорія.

* * *

22 січня 1919 р. у Кременчуці за наказом Симона Петлюри, який сам не взяв участі у жодній битві та ні разу не стрельнув у бік більшовика, - отаман Омелян Волох (1886-1937), якому Головний отаман Директорії довіряв в усьому, заарештував одного з найкращих стратегів Армії УНР. Просто з лінії фронту О.Волох зняв 3-й Гайдамацький полк та ешелоном терміново прибув до Кременчука у розташування штабу Запорозького корпусу. Мета була одна - усунути з посади Петра Болбочана разом із начальником штабу Лівобережного фронту Армії УНР полковником Гайденрайхом. А за першої-ліпшої нагоди - розстріляти обох.

Блискавично кінний дивізіон сотника Петра Дяченка помчав на Кременчук, щоб звільнити командувача. Дорогою, у Крюковому вони роззброїли підрозділ волохівського 3-го Гайдамацького полку, що супроводжував арештантів. Лише особисте втручання Болбочана утримало чорношличників від подальшого самосуду.

Дух справедливості та найвищих воїнських чеснот у Чорних запорожців нуртував. Не випадково у статті "Бойовий орел української кінноти" (1965) професор Лев Шанковський (1903-1995) стверджував:

- Поза модерною ударністю чорношличники полковника Дяченка справді нагадували своїх предків, козацьких кіннотників із загонів Станіслава Мрозовицького-Морозенка чи Максима Кривоноса. Вони уподібнювалися до них своїм виглядом. Ось оголений лоб, з якого звисає козацький "оселедець", - це не тільки стара традиція, але й засіб для збільшення боєздатності під сучасну пору. З "оселедцем" полону немає; большевики вигадували для власників "оселедців" особливі тортури, знаючи, що їх власники належать до "отборних частєй Пєтлюри". Далі, на голові шапка з довжелезним, козацьким шликом, для командного складу обрамованим срібними чи золотими нашивками... Жупани й шаровари, що їх випускали на чоботи, доповнювали парадний однострій чорношличників, при чому козацький жупан мав на кінці чорні вилоги в трикутній формі... Чорний Запорозький полк був прекрасним, бойовим полком, що його аннали не знали поразки на полі бою. Це справді були бойові орли української кінноти, і між ними перший бойовий орел, командир полку, - полковник Дяченко, невмирущий козак-характерник наших днів, що свою ознаку успадкував по славних козацьких предках... Чорний Запорозький кінний полк у бою переможеним не був.

* * *

Знаєте, чому Бог позначив запорожців "оселедцями"? Щоб ангелам Господнім було легше їх із пекла діставати... Письмові листи-звернення командирів полків Запорозької дивізії з проханням до С.Петлюри повернути їм полковника Болбочана керівництво Директорії залишило без уваги. Тоді виникли розмови про більш рішучі дії. Йшлося про те, шо разом із січовими стрільцями Чорні запорожці захоплять потяги з урядом та утримуватимуть заручників доти, доки не буде звільнено полковника Болбочана. Останній категорично заборонив навіть думати про таку акцію. Невдовзі побратими дізналися, що полковника Болбочана катують!

Коли Симон Петлюра приїхав на фронт, козаки поставили питання руба про повернення командувача і його здоров'я... І тоді знову Головний отаман збрехав, запевняючи, мовляв, "волос із голови полковника Болбочана не впаде і його арешт є тимчасовим". 29 червня 1919 р. чорношличники дізналися про розстріл 35-річного Петра Болбочана - із Директорією їм було більше не по дорозі. Бо ще 27 червня 1919 р. Симон Петлюра наказав перейменувати курінь імені Петра Болбочана на... Окремий кінно-запорозький полк Запорозького корпусу, пізніше названий кінним полком Чорних запорожців під орудою Петра Дяченка.

Чому чорношличники вважалися елітним підрозділом Армії УНР?

Не лише тому, що здобували перемогу за перемогою у найзапекліших битвах і вважалися "залізними людьми", а тому, що їхній командувач, котрий дуже багато перейняв від манери керування Св.Петра Болбочана, всю душу у підрозділ вкладав. Генерал-хорунжий Армії УНР Петро Самутин про той феномен написав:

- Як командир полку, він (Петро Дяченко. - О.Р.) виховує підлеглих на традиціях Запорозької Січі й ніколи від тих традицій не відступає. Особиста його відвага - подиву гідна. Він завжди сміливо дивився у вічі смерті, завжди сам шукав ворога та бив його - де тільки зустрічав. У відношенні до підлеглих був він аж занадто вимогливим, але сам завжди служив їм за приклад. Той, хто старався ухилитися від вимог командира, довго в лавах "чорних" не затримувався. Не було, здається, бою, у якому б "чорношличники" не брали участі та не виходили переможцями. І він, як отой капітан, що в разі катастрофи останній сходить з командного містка, - завжди останнім відходив із поля бою... Хто не бачив атаки "чорних", той не може собі уявити і відчути стихійності тиску їхніх списів і шабель. Тому не дивно, що жоден ворог не витримував атаки "чорних".

* * *

Учасники Першого зимового походу

У другій половині листопада за різних причин наддніпрянська армія УНР відійшла на рубіж Старокостянтинова - Нової Чорториї - Любара й опинилась у безвиході, у так званому "трикутнику смерті". Із півночі на них наступала Червона Армія, з півдня - Збройні Сили Півдня росії (денікінці), із заходу - Армія Польська. Тим часом їх, вояків Дієвої армії, загальною кількістю було до 3500 бійців. Ці стояли на смерть. А державники? Рятувалися, хто як міг... Головний отаман Симон Петлюра із урядом УНР вирішили добровільно йти в полон до Польщі. Вбивця Св.Петра Болбочана, улюбленець Петлюри, отаман Омелян Волох (1886-1937) єдиним порятунком бачив перехід на бік... Української РСР; зрештою, він вкрав казну УНР - 2 мільйони українських карбованців і 30 тисяч царських срібних рублів, і перебіг до червоних.

На чолі елітного підрозділу Армії УНР - кінного полку Чорних запорожців, від 6 грудня 1919 р. до 6 травня 1920 р. Петро Дяченко бився у "трикутнику смерті". Тобто брав участь у Першому зимовому поході, відчайдушному партизанському рейді нечисленних патріотів тилами білогвардійців... Як бився? Його командарм, Михайло Омелянович-Павленко (1878-1952) назвав чорношличників одним із найкращих кінних полків. Багатьом вони видавалися нездоланними спартанцями...

Напередодні Першого зимового походу їхній загін складали тільки 417 козаків, в основному - старшин та інтелігенції. На озброєнні вони мали: одну гармату, 11 важких кулеметів "Максим", дев'ять легких кулеметів "Люїс" та 212 шабель. Не густо, але потужно. Між іншим, тоді у бригаді Котовського було 500 вояків. Після наради у командарма Михайла Омелянович-Павленка сотник Петро Дяченко на коні особисто об'їхав на майдані у Новій Чорториї (тепер - Любарський район Житомирської області) лави безвусих лицарів та звернувся з промовою:

- Козаки, хвилево переміг нас ворог. Для нас лишилася одна дорога - йти в запілля супостата. Хто не бажає вирушити на партизанщину, хай залишиться тут, хай вийде наперед! - Лави стояли мов із каменю. Не дарма за півроку особовий склад Чорних запорожців збільшився удесятеро.

* * *

Прапор полку Чорних запорожців Петра Дяченко

Під прапором чорношличників, на якому довкола тризуба було сріблом вигаптоване: "З вірою твердою в конечну перемогу вперед за Україну", - з району Любар - Чортория - Миропіль 6 грудня 1919 р. полк Чорних запорожців вирушив тилами денікінців. Рухалися болотом, супротив вітру зі снігом. Неподалік залізничного шляху Козятин-Калинівка у галичан, яких козаки зустріли, вони позичили коней та фураж, звісно, пообіцявши усе повернути, лише-но вони розгромлять денікінців.

Як написав у книжці "Чорні запорожці: Зимовий похід й остання кампанія Чорних Запорожців" (1929) сотник 1-ї Запорозької дивізії Борис Монкевич (1896-1971):

- Кров'ю і смертю відзначили свій шлях новітні Запорожці. Народжені в найбільш трагічний мент нашого національного життя, вони весь час заховували в собі той гарт духу і ту віру в конечну перемогу над ворогом, які робили їх непоборними... Вогонь самопожертви був їхнім батьком, Україна - матір'ю, а безустанні розпачливі змагання - їхньою колискою.

Смолоскип першим ніс Петро Дяченко. Від нього ніхто з підлеглих, особливо - старшин, не чув отого бундючного "то не моя справа". Вимогливість він культивував власним прикладом... Якщо хтось із сотників не міг дати раду з некерованим паливодою, полковник Петро Дяченко брав того козака в... ординарці. І за місяць повертав шибайголову, з-під твердої руки, зовсім іншу людину - розважливого вояка, якого гарно вчили то отамановою нагайкою. то батьківською прочуханкою.

* * *

А тепер коротко - про бойові подвиги чорношличників, здійснені завдяки обміркованій мужності та граничній організованості. 11 грудня 1919 р. станцію Голендри (нині - Калинівський район Вінницької області) 4-та сотня полку Чорних запорожців захопила майже без жодного пострілу. Денікінців вони не бачили, а зруйнували залізницю і телеграф та й... посунули собі далі - на Самгородок.

Із півсотнею козаків 17 грудня 1919 р. Петро Дяченко натрапив на білогвардійців у Юрківці (тепер - Немирівський район Вінницької області), у селі саме вирував... традиційний ярмарок. Серед трофеїв були три важкі кулемети, 30 возів із майном, 40 офіцерів та два десятки рядових. Під час бою ледь не потрапив до українського полону генерал-лейтенант Генштабу Микола Бредов (1873-1945) - ледь вгамовував серцебиття "учорашній завойовник Києва". Варто підкреслити, що від 10 січня 1920 р. Армія УНР припинила воювати з денікінцями, бо ті не складали собою жодної сили, а швидше і швидше котилися до Чорного моря, розраховуючи, що кораблі Антанти заберуть їх геть із "цього українського пекла".

Відсвяткувавши усі довгі в Україні новорічні свята, 8 лютого 1920 р. полк чорношличників налетів на Смілу (нині - Черкаський район Черкаської області). Разом із мазепинцями вони захопили станцію Бобринську, а на ній - 11 ешелонів з майном, тилове забезпечення фронту. Московіти якось розгублено їм бубоніли:

- Што ви дєлаєтє?! Ми вєдь сваї, камуністи...

13-15 лютого 1920 р., за сильного морозу та хуртовини, полк Чорних запорожців довгою колоною переправився на лівий берег Дніпра та рушив у напрямку повітової Золотоноші (тепер - Золотоніський район Черкаської області). Полонений комендант станції уповів: у місті стоять два відділи особливого призначення - до 500 чоловік із кулеметами. То - інтернаціональні бригади. Надвечір ворога відкинули за річку Золотоношку. За браком набоїв та коней - тепер, піші козаки - далі наступати не могли. Наслідки були переконливими: сотню ворогів України чорти прийняли до пекла, тоді як чорношличники втратили чотирьох забитих і мали трьох поранених. Захопивши до вечора половину міста, запорожці відійшли, а дорогою на Деньги (тепер - Золотоніський район Черкаської області) розбили комуністичний відділ.

* * *

Чи завжди очільник чорношличників ліз на рожен і брав на арапа? Та Господь із вами, він же був українцем. Читаємо у мемуарах "Чорні запорожці. Спомини командира 1-го кінного полку Чорних запорожців Армії УНР" Петра Дяченка:

- У Чернівцях була спроба обеззброїти наш полк, що мала виконати Румунська піхотна сотня: якийсь сором, у лаптях. Командир тієї компанії гостро взявся за нас, наробив крику на все місто. Через перекладача я вів із ним розмову в жартівливому тоні, але румун, як видно, на жартах не знався, бо дав нам п'ять хвилин часу на приготування до віддачі зброї, після яких його солдати силою відберуть її у нас. Він уже обеззброював нашу піхоту. Тоді, знову жартома, запитав я румуна, чи його вже хто обеззброював? Румун знову в крик, що вже минуло п'ять хвилин, а зброї не виносять. Я потішив його, що зараз винесуть...

На мій знак сурмач заграв "Сполох", і з вагонів висипали козаки із рушницями, готовими до стрілу, окружили лапотників. Із потяга виглядали наші важкі кулемети, теж готові до стрілу. Бідний командир сотні цілковито розгубився і вже без крику просив, щоб не робити йому кривди, бо пропала його кар'єра. Над'їхав і сотник Божко з другим ешелоном, якому я ще раз наказав, щоб їхав у повному поготівлі...

Чорношличники, Петро Дяченко - у центрі, 1919 р.

Велике було наше здивування, коли ми там дізнались, що весь Запорозький корпус здав зброю і був пограбований румунами. Виходило, що тільки ми, чорношличники, не здали зброї і майже нормально відбули подорож. Сміливі завжди мають щастя...

* * *

1 березня 1920 р. чорношличники захопили Голованівськ (нині - Голованівський район Кіровоградської області). Вирубали 50 комуністів, а 60 вчорашніх денікінців захопили у полон.

4 березня 1920 р. полк ходив на Хощевату (тепер - Гайворонський район Кіровоградської області). Підсумки? Мінус 40 порубаних червоних, а скільки потопили у ріці Богові... одному Богу відомо.

5 березня 1920 р. Чорні запорожці стояли собі мирно в Гайвороні, аж раптом розвідка дізналася: у Бершаді (тепер - Гайсинський район Вінницької області) знаходиться 3-й корпус УГА (Української галицької армії). Разом із червоноармійцями їх так до 12 тис. Заступник П.Дяченка, поручник Карліс Броже (Kārlis Brože; 1887-1941; "добрий старшина, але не знав української мови, з чим не мирилися козаки") виконав наказ і при цьому не пролив жодної краплини української крові. Без жодного пострілу він із підрозділом обеззброїв курінь галичан, батарею та кулеметника, захопив чотири гармати, два важких кулемети і понад 120 коней.

* * *

На початку квітня Петро Дяченко сильно покалічився - на скаку він злетів зі жвавого коня. Поручнику Броже довелося прийняти полк. 12 квітня 1920 р. Чорні запорожці ночували на хуторі неподалік села Янівка Єлисаветградського повіту Херсонської губернії (нині - с.Береславка Бобринецького району Кіровоградської області), що належав заможному землеорендареві Давиду Леонтійовичу Бронштейну (1847-1922). Історіограф Чорних запорожців стверджує: коли зайшли чорношличники, хутір батька наркому у військових та морських справах, голови Реввійськради РРФСР Лева Троцького був ще цілісіньким. Що з ним сталося потім, історія замовчує.

У мемуарах "Моє життя. Досвід автобіографії" (1929) Лев Троцький (1879-1940) стверджував, що в 1920-му його 72-річний батько пішки утік із хутора, рятуючись від переслідування петлюрівців. На історичну батьківщину Давид Леонтійович більше не повертався: син влаштував його завідувачем млина у Підмосков'ї. Виходить, що рятувався він від чорношличників під командуванням латиша Броже.

Була ще й така історія... 18 травня 1920 р. у бою між подільськими селами Кетроси та Качківка командувач Чорних запорожців Петро Дяченко ледь не взяв у полон... червоного комбрига Григорія Котовського. Сама Окрема кавалерійська бригада була вщент розгромлена, а уславлений комдив, знаєте чому уникнув смерті? Бо у розпалі бою Петро Дяченко його просто не впізнав, а сплутав із українським... старшиною.

* * *

Після низки запеклих боїв із червоними чи то 5-го, чи то 6-го травня 1920 р. під Ямполем (тепер - Могилів-Подільський район Вінницької області) розвідка чорношличників зустрілася з чатою (дозором) 3-ї Залізної стрілецької дивізії під орудою полковника Олександра Удовиченка (1887-1975), що наступала із заходу і воювала у складі Армії Польської. Так з'єдналися "трагічно роз'єднані й одірвані одна від одної дві братні Українські армії" (О.Удовиченко). Радість окрилила патріотів. Як пригадував політичний референт УНР Василь Совенко (1888-?), "дух армії піднявся. Незважаючи на страшну втому, армія знову була готова йти на ворога..."

Які для них, чорношличників, були формальні підсумки Першого зимового походу?

У книжці "Чорні запорожці. Спомини командира 1-го кінного полку Чорних запорожців Армії УНР" (1959) Петро Дяченко навів сухі факти:

- Від першого дня Зимового походу до 20 листопада 1920 р. полк здобув 13 гармат, вісім скриньок з набоями, 27 важких кулеметів, 400 возів із військовим майном, 500 коней і бронепотяг із шістьма гарматами та 16 кулеметами. Понад 2500 полонених, у п'ять разів більше, ніж склад полку, а порубаних не було вже кому рахувати.

П'ять із половиною місяців Українська визвольна армія Михайла Омеляновича-Павленка воювала... без будь-якого зв'язку з Директорією, не отримуючи від уряду жодної допомоги - ні зброєю, ні коштами. Козаки-лицарі робили свою справу, політики-демагоги - свою. Медальки усім дали... За підсумками унікальної військової операції усіх учасників Першого зимового походу було відзначено бойовими нагородами Армії УНР. Петро Дяченко став лицарем Ордену Залізного Хреста "За Зимовий похід і бої", а 23 червня 1920 р. офіцера підвищили до звання полковника.

* * *

Ще були бої, зокрема, влітку 1920 р., із піднятою шаблею, на своєму бистроногому коні Петро Дяченко особисто водив запорожців на містечко Бурштин (нині - Івано-Франківський район Івано-Франківської області). І ворог під фланговою атакою відступав. Але 28 серпня 1920 р. під селом Білошівкою полковник ушосте отримав важке поранення - було розтрощено кістку стегна. За годину, коли командувач лежав під грушею, прилетіла... ворожа граната, але, на щастя, не розірвалась. Розлежуватись у госпіталі Петро Дяченко не мав часу і, не закінчивши курс лікування, 8 жовтня того року повернувся до підрозділу. Ось через що до кінця життя він шкутильгав. Адже без своїх козаків "дослівно: не міг жити" (Петро Самутин).

1920-й рік завершився для Армії УНР листопадовою катастрофою. Після останніх боїв з радянськими військами в районі Нової Ушиці 21 листопада 1920 р., під натиском переважаючих сил ворога, частини 3-ї Залізної стрілецької дивізії перейшли за р.Збруч та були інтерновані поляками. Петро Дяченко зі своїми чорношличниками також потрапив у концтабір. Навіть у неволі часу полковник не гаяв, а сприяв поліпшенню умов життя підлеглих: кіннотників він, наприклад, влаштовував до Війська Польського, тоді як сам працював... звичайним робітником.

У 1921-1924 рр. Петро Дяченко марудився у таборах для інтернованих. Тим часом у Польській Республіці у полковника Армії УНР народилися двійко синів: Юрій (1923) та Олесь (1928). Належало: а) годувати власну родину та б) роздмухати військову кар'єру. І 20 липня 1928 р. Петро Дяченко пішов служити до Війська Польського, одразу - у званні майора.

* * *

Будівля Вищої військової школи у Варшаві

Повільно тривало його повернення в стрій: в.о. командира кулеметного ескадрону, командир лінійного ескадрону 1-го Шволежерського ("Легкокінного") полку імені Юзефа Пілсудського (1 Pulk Szwolezerow Jozefa Pilsudskiego), помічник 1-го заступника командира 3-го полку Шволежерів Мазовецьких імені полковника Яна Козетульського (3 Pułk Szwoleżerów Mazowieckich im. Pułkownika Jana Kozietulskiego) Сувальської кавалерійської бригади (Suwalska Brygade Kawalerii).

У жовтні 1932 р. - листопаді 1934 р. штабний офіцер закінчив Вищу військову школу (Wyższa Szkoła Wojenna) у Варшаві та отримав пам'ятну бронзову медаль Армії - "Польща своєму захисникові" ("Polska Swemu Obroncy").

У 1936 р. таку оцінку дав українцю, контрактовому майору Війська Польського, командувач бригади "Сувалки", полковник Рудольф Дрешер (Rudolf Eugeniusz Dreszer; 1891-1958):

- Рухливий, дуже енергійний та спритний, під час практичного командування частиною добре орієнтується в ситуації. Амбітний та охочий до праці, має великий кавалерійський темперамент. Сильний, фізично витривалий, точний і сумлінний виконавець. Командує полком із великим досвідом і знанням справи, що поєднується з великою кмітливістю та винахідливістю. Щоправда, губиться в питаннях вищого тактичного рівня, не виявляє ані методи мислення, ані особливих здібностей - скоріше, практик, ніж теоретик. Позитивно впливає на підлеглих, радше, завдяки особистому прикладу наполегливої та сумлінної праці, ніж педагогічним здібностям.

* * *

Із червоними майор Війська Польського Петро Дяченко почав битися 1-4 вересня 1939 р. на польсько-литовському прикордонні в м.Сувалки (тепер - Сувальський повіт Підляського воєводства), коли Радянський Союз напав на Другу Польську Республіку. В боях проти червоних над р.Німан під містом Гродно наш земляк знову отримав поранення, але його кавалерійський відділ із боями пробився до Литви.

Офіцери полку шеволежерів Мазовецьких

Цікава деталь... Коли 3 жовтня 1939 р. за підсумками битви під Коцьком генерал Францішек Клеєберг (Franciszek Kleeberg; 1888-1941) підписав капітуляцію польської Окремої оперативної групи "Полісся" (SGO "Polesie"), підрозділ майора Дяченка зброї не склав. 6 жовтня 3-й полк Шволежерів Мазовецьких імені полковника Яна Козетульського вишикувався, командир подякував кавалеристам, прозвучав державний гімн Польської Республіки. І частину зброї шволежери пошкодили, щоб вона не дісталася гітлерівцям, а частину - закопали. До кращих часів - як це по-українськи. І лише потім перетнули кордон та пішли до Литви.

Медаль "Польща своєму захисникові"

Ситуація повторювалась - під Кенігсбергом Петро Дяченко із побратимами опинився у концтаборі для польських старшин. Невдовзі німці звільнили його, - як і багатьох інших українських старшин. Склавши руки сидіти йому не хотілося, навесні 1940 р. полковник Петро Дяченко повернувся до Сувалок, де служив начальником місцевої поліції, а згодом зголосився на пропозицію військового міністра уряду УНР в екзилі, генерал-хорунжого Володимира Сальського (1885-1940) та взявся розробляти плани створення.... антирадянського партизанського руху в Україні.

Польський Коцьком генерал Францішек Клеєберг

* * *

Готувалися серйозно, але Радянсько-німецька війна змістила акценти. Ще 25 червня 1941 р. у Кракові виникла Українська генеральна рада комбатантів, до якої увійшли вищі старшини Армії УНР. Її очолив командувач Першого Зимового походу Михайло Омелянович-Павленко, заступниками стали начальник Генерального штабу УНР, генерал-хорунжий Всеволод Петрів (1883-1948) та командувач 3-го Галицького корпусу, генерал-чотар Антон Кравс (Anton Kraus; 1871-1945). Петро Дяченко ввійшов членом її воєнно-наукової та воєнно-історичної ради, а 5 липня 1941 р. очолив штаб УПА "Поліська Січ" отамана Тараса Бульби-Боровця (1908-1981).

Однак, невдовзі посаду бойовий офіцер залишив. Як, зі слів полковника, пояснював такий вчинок у спогадах "За Україну, за її Волю" (1997) керівник господарського відділу крайового військового штабу групи УПА-Північ Роман Петренко:

- Ніяке це не військо... І він (Тарас Бульба-Боровець. - О.Р.) не має права називатися отаманом-командиром. Бульба думав, що я йому вишколюватиму "військо", а багато з них бачили рушницю вперше. Щоб навчити їх військового діла, вести до бою - на це треба багато часу і не одної людини, а він думав, що це можна зробити за місяць. Притому не було достатньої зброї, амуніції, не було навіть їжі. Отже, я йому сказав, що мені тут немає що робити, і попросив відправити мене до міста Рівного.

Справа була у свідомому патріотизмі, бо з дилетантами тебе чекають виключно поразки. Невдовзі полковник Армії УНР вийшов на контакт із підпіллям УПА, пообіцяв їм "зв'язати з президентом УНР в екзилі Андрієм Лівицьким" та допомогти вишколити радистів... Тоді ж ("через відомі тільки йому джерела") Петро Дяченко передав для відділів УПА певну кількість зброї: короткоствольної, гранат і таке інше.

* * *

Надалі полковник Армії УНР співпрацював з ОУН - як із мельниківцями, так і з бандерівцями, а також із німцями, зокрема з їхньою Службою безпеки. Використовуючи службове становище, він постачав повстанцям вогнепальну зброю й документи, розміщував поранених у шпиталях. Усякого бувало... У березні 1943 р. в Києві нацисти заарештували його, але за два тижні звільнили.

Від березня 1944 р. на Холмщині Петро Дяченко під псевдо "Квітка" залучився до організації Українського легіону самооборони (31-й батальйон СД), у червні став заступником командира підрозділу, а в серпні очолив легіон, що нараховував 570 вояків, із них - 16 старшин і 20 підстаршин.

Петро Дяченко на схилі літ

30 січня 1945 р. полковнику Армії УНР виповнилося 50, і він очолив 3-й піший полк Української Національної Армії (УНА) у складі вермахту. 22 лютого т.р. у порозумінні з командувачем УНА, генерал-полковником Армії УНР Павлом Шандруком за підтримки німців він почав формувати Окрему протипанцирну бригаду "Вільна Україна". Її кістяк склали старшини Армії УНР, колишні бійці Червоної армії та українці з протиповітряних і протипожежних частин. Чи боролися вони за вермахт і Гітлера? Ні. 28 березня 1945 р. вояки підрозділу присягнули на вірність Україні:

- Буду завжди і скрізь боротися зі зброєю в руках під українським національним прапором за мій народ і мою рідну землю - Україну.

* * *

У квітні 1945 р. німецьке командування ввело протипанцирну бригаду "Вільна Україна" до складу елітного парашутно-танкового корпусу "Герман Герінг" (1 Hermann Göring) групи армій "Центр". Ось чому 21-29 квітня Петро Дяченко на чолі підрозділу брав участь у Баутцен-Вайсенберзькій операції проти частин 1-го Білоруського фронту та 2-ї армії Війська Польського, що вели... Берлінську наступальну операцію. Третій Рейх зазнавав невідворотної поразки, й українську протитанкову бригаду кинули на Герліц, обороною якого особисто командував оберштурмбанфюрер СС Отто Скорцені, а атакою - командувач 3-ї гвардійської танкової армії, генерал-лейтенант Павло Рибалко. Молотилово було ще те.

Наприкінці квітня у запеклих боях бригада "Вільна Україна" затрофеїла 300 бійців Червоної Армії, чотири гармати, п'ять полкових мінометів, 20 кулеметів, понад 400 коней та купу військового майна. Годі й казати, що у рішучий контрнаступ українців особисто водив Петро Дяченко. Командувач парашутно-танкового корпусу "Герман Герінг", генерал-лейтенант вермахту Вільгельм Шмальц (Wilhelm Schmalz; 1901-1983) нагородив Петра Дяченка Залізним хрестом, а про успіх української бригади йшлося в офіційному повідомленні.

Наприкінці війни Петра Дяченка призначили очільником 2-ї Української дивізії УНА... 7 травня 1945 р. у місті Тетчен командувач Української Національної Армії Павло Шандрук підвищив полковника до звання генерал-хорунжого. Та наступного дня бригада потрапила в оточення і не здалася. Вони пройшли 200 км територіями, контрольованими Сов'єтами, з них половину - Судетами, з чеським населенням, яке вороже ставилось до всіх у нацистських строях. Що найгірше, ніхто з українців не знав, де є американці... В американську зону потрапило 25-30 відсотків особового складу української бригади "Вільної України" - інші або загинули, або опинились у полоні. Щоб не потрапити до рук комуняк, він вивів бригаду із зони бойових дій та 9 травня 1945 р. свідомо здався американцям. По закінченні Другої світової війни наш земляк трохи жив у Мюнхені.

* * *

Тридцять років служив Петро Дяченко у восьми різних арміях, а саме: у царському війську та російській армії Тимчасового уряду, збройних силах Української Держави часів Гетьманату та Армії УНР, у Війську Польському та в Українській повстанській армії "Поліська Січ", у вермахті та Українській Національній армії. Тридцять років українець провів на фронтах різних за змістом воєн, а за мужність його нагородили відзнаками чотири армії світу: російська, українська, польська та німецька. За біографією шість разів пораненого можна було писати сучасну військову історію, і кожна держава залюбки назвала б такого лицаря своїм національним героєм, але Петро Дяченко ніколи громадянства УНР не міняв, бо пишався ним як відзнакою.

Природно, що, вивчаючи реальні можливості Визвольного руху в Україні, з ним консультувалися представники Бюро розвідки та досліджень (INR) Держдепу США. Згодом разом із другою дружиною - Оленою, та сином від другого шлюбу - Петром, котрий із часом став сержантом американських ВПС та брав участь у війні у В'єтнамі, П.Г. Дяченко виїхав до США та замешкав у Філадельфії, Пенсильванія. Відтоді старий вояк віддавався родинному життю, на яке тридцять років не мав часу. У Петра Гавриловича прокинувся талант садівника - і він плекав власні квітники, зокрема, трояндові, а ще захопився фотографією.

Анатолій Теленик, "Чорні запорожці"

Православний цвинтар у польських Сувалках, де знаходяться могили воїнів УНР

Оскільки часу побільшало, вибив час мемуарів. Невдовзі філадельфійський часопис "Америка" (1959) надрукував його спомини "Чорні запорожці", присвячені полку чорношличників. Переживши купу жахливих битв, втративши на фронтах Другої світової двох старших синів - Юрія та Олеся, ветеран не мав про що більше говорити. Що ним рухало? У споминах командувач Чорних запорожців зізнався:

- Тільки віра в перемогу та любов до рідного краю давали силу поборювати труднощі.

Могила Петра Дяченка на Баунд-Брук, Нью-Джерсі

Знамено полку Чорних Запорожців

1 лютого 1961 р. уряд УНР в екзилі Степана Витвицького надав Петру Дяченку звання генерал-хорунжого Армії УНР, зазначивши в наказі - вважати його генерал-хорунжим від 15 жовтня 1928 року... Минуло чимало років, але його високо піднятий стяг із рук не вислизнув. Командир 72-ї окремої механізованої бригади імені Чорних Запорожців, генерал-майор ЗСУ Андрій Соколов в одному інтерв'ю запевнив:

- Ми отримали почесне найменування Чорних запорожців, славетного полку часів УНР, який, як і ми зараз, 100 років тому відстоював незалежність. Вони не мали компромісів у бою, не програли жодної битви... Ми приймаємо їхнє гасло - "Україна або смерть". Слава запорожцям, слава 72-й бригаді! Слава Україні! Героям слава!
Олександр Рудяченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Петро Дяченко. Довічний громадянин УНР

# data[].attributes.attachment_link.description
Проєкт "Калиновий к@тяг" розповідає про легендарного командира Чорних Запорожців - Укрінформ.

# data[].attributes.headline
УВАГА!!! Тут 30 січня буде розташоване покликання на підсумкову вікторину

# data[].attributes.subject
УВАГА!!! Тут 30 січня буде розташоване покликання на підсумкову вікторину

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна відзначає День Соборності. Історія свята і головні факти про нього

# data[].attributes.attachment_link.description
22 січня 1919 року було підписано Акт злуки Української народної республіки (УНР) і Західно-Української Народної Республіки (ЗУНР) в єдину українську державу, який увійшов в історію як «Акт Злуки».

# data[].attributes.headline
Покликання на підсумкову вікторину

# data[].attributes.subject
Покликання на підсумкову вікторину