# data[].attributes.headline
Ustav Federativne Narodne Republike Jugoslavije iz 1946. godine, predstavljao je ustavnopravno izražavanje tekovina komunističke revolucije u zemlji. Donesen je 31. siječnja 1946. godine, na zajedničkoj sjednici oba doma (Savezne skupštine i Skupštine naroda) Ustavotvorne skupštine, nekoliko mjeseci nakon proglašenja FNR Jugoslavije 29. studenoga 1945. godine. Tim je ustavom formalno prestao važiti dotadašnji Ustav Kraljevine Jugoslavije iz 1931. godine, te je ustavnopravno potvrđena vlast koja se pod vodstvom Saveza komunista Jugoslavije (SKJ) uspostavila za vrijeme Drugog svjetskog rata. Bio je to prvi od tri ustava koje je Druga Jugoslavija donijela prilikom svog postojanja.[1]

# data[].attributes.subject
Ustav Federativne Narodne Republike Jugoslavije iz 1946. godine, predstavljao je ustavnopravno izražavanje tekovina komunističke revolucije u zemlji. Donesen je 31. siječnja 1946. godine, na zajedničkoj sjednici oba doma (Savezne skupštine i Skupštine naroda) Ustavotvorne skupštine, nekoliko mjeseci nakon proglašenja FNR Jugoslavije 29. studenoga 1945. godine. Tim je ustavom formalno prestao važiti dotadašnji Ustav Kraljevine Jugoslavije iz 1931. godine, te je ustavnopravno potvrđena vlast koja se pod vodstvom Saveza komunista Jugoslavije (SKJ) uspostavila za vrijeme Drugog svjetskog rata. Bio je to prvi od tri ustava koje je Druga Jugoslavija donijela prilikom svog postojanja.[1]

# data[].attributes.body
Dekolonizacija je proces oslobađanja od kolonijalne vlasti i pretvaranje nekadašnjih kolonija u samostalne države. Proces dekolonizacije je u 19. stoljeću zahvatio veći dio Južne Amerike, nastavio se i između dva svjetska rata, a zahuktao se tek nakon Drugog svjetskog rata. Stjecanje neovisnosti u mnogim je slučajevima pratilo nasilje (pobune, nemiri, prosvjedi, revolucije ili rat za neovisnost). Dekolonizacija se ostvarivala u različitim povijesnim fazama.

# data[].attributes.body
Američki astronom koji je otkrio da se sva tijela u svemiru udaljavaju. To je značilo da je svemir u stanju neprestanog širenja

# data[].attributes.body
Po teoriji Velikog praska (eng. Big Bang), svemir se prije (prema posljednjim istraživanjima) 13,8 milijardi godina počeo širiti iz točke neizmjerne gustoće, te se nastavio širiti do danas. Ova teorija, za razliku od suparničkih teorija, obuhvaća koncepte mijenjanja i evolucije svemira, te je zato jedina u stanju objasniti pojave kao što su Hubbleov zakon, kozmičko mikrovalno pozadinsko zračenje i omjeri lakih elemenata u svemiru.

Otac teorije je katolički svećenik Georges Lemaître.[1]

Alternativna teorija je Hladni Veliki prasak.

# data[].attributes.body
Fleming je rođen na farmi u Lochfieldu blizu Darvela u East Ayrshire, Škotska, a školovan je na akademiji u Kilmanrocku. Poslije je studirao u St. Mary's Hospitalu u Londonu do početka Prvog Svjetskog Rata. Bivši izložen infekcijama umirućih vojnika vratio se u St. Mary's gdje je radio na poboljšanji i otkriće bolje antisepse.

Oba Flemingova otkrića dogodila su se slučajno za vrijeme 1920-ih. Prvo, lisozim otkrio je 1922. nakon što je kihnuo u inficiranu Petri-zdjelicu. Nekoliko dana kasnije otkrio je da je već raspadnuta bakterija počela nestajati.

# data[].attributes.body
Jazz svirač i pjevač iz 20-ih

# data[].attributes.body
-Sluša se Jazz muzika

# data[].attributes.body
"Lincoln" 1920.g.

# data[].attributes.body
-trajao je od 1918-1920

# data[].attributes.body
pobjedom na izborima 1932. provodi program New Deal kao rješenje gospodarske krize

# data[].attributes.body
-logor
-temelji se na robovskom radu

# data[].attributes.body
-Vlada od 1924.-1953.

# data[].attributes.headline
Bijela armija                                      Crvena armija 

# data[].attributes.subject
Bijela armija                                      Crvena armija 

# data[].attributes.body
Bijela armija se bori protiv Crvene armije u Ruskom građanskom ratu od 1918. do 1920.

# data[].attributes.body
crvene armije u Ruskom
do     1920.

# data[].attributes.body
Bijela armija se bori protiv
građanskom ratu od 1918.

# data[].attributes.body
Rusija (SSSR) - Komunizam
Njemačka - Nacizam
Italija - Fašizam
Japan - Militarizam

# data[].attributes.body
1931. Japan napada bogatu Kinesku pokrajinu Mandžuriju te osniva državu Mandžuko

# data[].attributes.body
-je prošao šestomjesečnu europsku turneju, uključujući i Ujedinjeno Kraljevstvo, Francusku, Italiju, Nizozemsku i Belgiju, time je postao prvi princ koji je privremeno otputovao iz Japana.

# data[].attributes.body
-vojska kontrolira i vodi politiku.

# data[].attributes.attachment_link.title
Leni Riefenstahl - Olympia 2 - Fest der Schönheit 1936 (German version)

# data[].attributes.body
-bio je američki atletičar koji je osvojio 4 zlatne medalje i srušio Hitlerovu ideju o nepobjedivosti njemačkih sportaša i

nadmoći germanske
rase.

# data[].attributes.body
-održale su se 1936. kada su je nacisti iskoristili u svrhu propagande.

# data[].attributes.body
-je kukasti križ koji je postao simbol nacizma.

# data[].attributes.body
su “ogrubjela, stroga, neustrašiva i okrutna mladež”

# data[].attributes.body
-u zatvoru, napisao knjigu
-u knjizi iznosi ideje: Nijemci “viša rasa”,
-rasizam,
-antisemitizam.

# data[].attributes.body
1933.g. Hitler (Nacisti) zapalili Reichstag te okrivili komuniste

# data[].attributes.body
Noć provedenog terora nad židovima i njihovim posjedima
Veliki dio židovskog stanovništva u Njemačkoj umire

# data[].attributes.body
-ujedinjenje Italije 1870., i ukinuta Papinska država.
Rim postao glavni grad Italije.
-papa ostao samo poglavar Katoličke crkve

# data[].attributes.body
-površina 0,44 km2

# data[].attributes.body
-1929. Mussolini sa Svetom Stolicom
potpisao Lateranske ugovore.

# data[].attributes.body
Listopada 1922., nakon skupštine fašističke stranke u Napulju 40 000 "crnokošuljaša" krenulo je u "pohod na Rim". To znači da je Mussolini sastavio novu vladu i a da je to početak fašističke vladavine Italijom.

# data[].attributes.body
-je snop pruća u koji je
utaknuta sjekira,
predstavljao je najvišu vlast u Rimskom Carstvu. Fašisti žele da Italija bude
gospodarica Sredozemlja. Jednostavnije simbol fašizma u Italiji.

# data[].attributes.body
Bio je zagovornik ideje "velike Italije", a 1919. u Milanu osnovao fašistički pokret. Obećava uvest red u zemlju politikom "čvrste ruke".

# data[].attributes.body
Treći rajh je razdoblje između 1933. i 1945.  Predvodio ga je Adolf Hitler i njegova Nacionalsocijalistička njemačka radnička stranka.

# data[].attributes.body
Nakon zabrane alkohola pojavljuju se mafijaške skupine koje švercaju alkohol

# data[].attributes.body
1919. Američki kongres zabranjuje alkohol

# data[].attributes.body
1933. pobjedom na izborima nacisti preuzimaju vlast pod vodstvom Adolfa Hitlera

# data[].attributes.body
Nakon revolucije u Njemačkoj nastaje Weimarska republika

# data[].attributes.body
Kolonijalne države žele slobodu
Indija ju prva traži uz ne nasilne metode pod vodstvom "Mahatma" Gandhi-a

# data[].attributes.body
Na Francusku inicijativu nastaje savez mala Antanta

# data[].attributes.body
Kraljevina SHS (Jugoslavija), Čehoslovačka i Rumunjska

# data[].attributes.body
Primjer sastanak parlamenta

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Posljedice Prvog svjetskog rata bile su užasne. Sudjelovalo je preko 100 milijuna ljudi, a rat se vodio u velikom broju zemalja. Bilo je mnogo ljudskih žrtava - čak oko 10 milijuna ljudi je poginulo, a oko 20 milijuna je ranjeno. Puno ljudi su ostali invalidi - ostajali su bez ruku, bez nogu... postali su nesposobni za bilo što. Zato je svijet nakon Prvog svjetskog rata preplavljen prosjacima. To su bili uglavnom ljudi koji su osakaćeni.

Rezultati rata su i širenje smrtonosne bolesti koja se nazivala španjolska groznica. Ljudi su umirali takvom brzinom da je to bilo nevjerojatno. Glavni uzrok bila je nekvalitetna prehrana i nedostatak higijene tijekom rata. Španjolska gripa odnijela je još oko 20 milijuna života.

Prvi svjetski rat donio je strahovita razaranja. Razrušeni su gradovi, tvornice. Svijet je poslije Prvog svjetskog rata u dubokoj gospodarskoj krizi. To nije bila hiperprodukcijska nego hipoprodukcijska kriza. Nedostaje svega. Sad kad je prestao rat nikome nije potrebna proizvodnja ratne industrije pa te tvornice prestaju s radom i tako se javlja još veća nezaposlenost.

Sva ta materijalna bijeda povećavala je revolucionarno raspoloženje. To razdoblje iza Prvog svjetskog rata je doba novih pokušaja socijalističkih revolucija u svijetu.vojni i politički blokovi su propali. Centralne sile su poražene i raspadale su se kako su članice poražavane - prvo su poražene Bugarska i Turska i one su istupile, a kad se raspala Austrougarska, Njemačka je ostala sama. Sile Antante su se održale do završetka rata, no poslije rata su se javili sukobi za podjelu plijena što je dovelo do njihovog raspada.

U siječnju 1919. godine u Parizu započinje mirovna konferencija. Na toj se konferenciji reflektira cijeli svijet jer veliki odlučuju o svojim interesima, a ne interesima malih naroda. 'Četvorica velikih' su bili četiri predsjednika i premijera Sjedinjenih Američkih Država, Francuske, Engleske te Italije za Europu, a za Daleki istok i Oceaniju Japan.

Silama Antante je bilo najvažnije da se u pripremi mirovni sporazum s Njemačkom. Sile Antante proglasile su Njemačku jedinim krivcem za rat. I to je bio krivi stav jer su i druge zemlje imale osvajačke ciljeve. (Posljedica toga bio je Drugi svjetski rat.)

Mirovni sporazum s Njemačkom je potpisan u Versaillesu 28. lipnja 1919. godine. Sile Antante su tim mirovnim sporazumom kaznile Njemačku i dovele je u poziciju da više nikad ne može učiniti ništa takvo. Namjera je bila da se uništi njemačko gospodarstvo.

PROMJENA NJEMAČKIH GRANICA. Zato su Njemačkoj oduzete sve kolonije, a pograbile su ih Francuska, Velika Britanija i Japan. S druge strane određene su joj nove granice tako da su sve države oko Njemačke dobile dio. Danska je dobila gotovo čitav južni dio poluotoka Jiland, zatim Francuskoj su vraćene pokrajine Alsace i Larraine. Njemačka je izgubila i u korist novonastale Poljske i Čehoslovačke.

Poljska je obnovljena i dobila je izlaz na Baltičko more. Drugi dio Njemačke oko ušća Visle (gdje se nalazio grad Gdanjsk) bio je odvojen i unutar Poljske. Njemačka je jedinu vezu s tim dijelom imala preko mora. (Ta teritorijalna osvojenost Njemačke bio je povod za Drugi svjetski rat.) Francuska vojska je okupirala i dvije industrijski najrazvijenije njemačke pokrajine - Saar i Westfaliju.

NJEMAČKO NAORUŽANJE. Njemačka je u potpunosti razoružana. Više ne smije imati svoju vojsku, osim nešto malo za smirivanje kriza. Ukinuta je i njemačka mornarica. Svi brodovi su postali plijen sila Antante, a najviše je dobila Britanija.

# data[].attributes.attachment_link.title
Rezultati i posljedice rata - prviprvisvjetskirat

# data[].attributes.attachment_link.description
Posljedice Prvog svjetskog rata bile su užasne. Sudjelovalo je preko 100 milijuna ljudi, a rat se vodio u velikom broju zemalja. Bilo je mnogo ljudskih žrtava - čak oko 10 milijuna ljudi je poginulo, a oko 20 milijuna je ranjeno. Puno ljudi su ostali invalidi - ostajali su bez ruku, bez nogu...

# data[].attributes.body
14 točaka

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Četrnaest točaka su navedene u govoru predsjednika SAD Woodrowa Wilsona na zajedničkoj sjednici Kongresa dana 8.1. 1918. U svom govoru je Wilson namjeravao dati nacrt za postizanje trajnog mira u Evropi nakon prvog svjetskog rata. Taj pre svega propagandni govor je nastao kao odgovor na Lenjinov potez krajem 1917. godine otkrivanja svih potpisanih dogovora između sila Antante ( Rusko Carstvo, Velika Britanija, Francuska, Kraljevina Italija) o podeli poraženih država nakon Nemačke kapitulacije. Na kraju 14 tačaka će biti prihvaćeno među stanovnicima poraženih centralnih sila kao neupitna istina,a Wilson će dobiti mjesto moralnog predvodnika među silama Antante.

Govor se zbio deset mjeseci prije primirja u Compiegneu koje je završilo prvi svjetski rat, ali su upravo Četrnaest točaka bile osnov za njemačku predaju, te se na temelju njih pregovaralo na pariškoj mirovnoj konferenciji 1919. godine koja je rezultirala versajskim ugovorom. Međutim, samo četiri od četrnaest točaka su u potpunosti primijenjene u poratnoj obnovi Evrope, a same SAD su odbile ratificirati Versailleski ugovor.

1. ugovori o miru trebaju se sklapati privatno i poslije toga ne smije biti nikakvih tajnih sporazuma, a diplomacija će uvijek raditi javno

2. apsolutna sloboda pomorske plovidbe tijekom rata i mira izvan teritorijalnih voda

3. ukidanje svih ekonomskih prepreka

4. snižavanje nacionalnih naoružanja na najmanju moguću mjeru koja odgovara sigurnosti pojedinih zemalja

5. nepristrano rješavanje kolonijalnih zahtjeva, uzimajući u obzir interese naroda o kojima je riječ

6. odlazak stranih vojnih snaga s ruskog teritorija

7. odlazak stranih vojnih snaga iz Belgije i uspostava njene pune suverenosti

8. oslobađanje cijeloga teritorija Francuske s korekcijom granice u Alzasu i Loreni koje su 1871. oduzeli Prusi

9. uspostava Italije u njenim nacionalnim granicama

10. puna sloboda za autonoman razvitak naroda Austro-Ugarske

11. evakuacija Rumunjske, Srbije i Crne Gore te slobodan prilaz moru za Srbiju

12. autonoman razvoj za neturske narode u Osmanskom Carstvu, slobodan prolaz kroz Dardanele

13. osnivanje slobodne Poljske s izlazom na more i priključenje Poljskoj onih teritorija koji su naseljeni Poljacima

14. osnivanje Društva naroda, koje će pružiti jamstvo za političku i teritorijalnu neovisnost malih država

# data[].attributes.attachment_link.description
Četrnaest točaka su navedene u govoru predsjednika SAD Woodrowa Wilsona na zajedničkoj sjednici Kongresa dana 8.1. 1918. U svom govoru je Wilson namjeravao dati nacrt za postizanje trajnog mira u Evropi nakon prvog svjetskog rata. Taj pre svega propagandni govor je nastao kao odgovor na Lenjinov potez krajem 1917.

# data[].attributes.body
Cilj Lige naroda je "Mir u svijetu"-osnovana 1919.g.

# data[].attributes.headline
Sporazum iz Lausanne -Velika turska narodna skupština 

# data[].attributes.subject
Sporazum iz Lausanne -Velika turska narodna skupština 

# data[].attributes.body
Skupština na kojoj je Turska proglašena republikom , a Mustafa Kemal prvim predsjednikom

# data[].attributes.headline
Mirovni ugovor između Antante i Njemačke

# data[].attributes.subject
Mirovni ugovor između Antante i Njemačke

# data[].attributes.body
Turska-1923. proglašena republikom. Mustafa Kemal Atatürk-prvi predsjednik.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mustafa Kemal Atatürk ( 1881. - 10. studenog 1938.), turski vojni zapovjednik, narodni vođa i utemeljitelj Republike Turske te njen prvi predsjednik (1923. - 1938.).

Rođen je kao Mustafa 1881. godine u Solunu, otac mu je bio dočasnik koji je postao trgovac drvima. S 12 godina upisao se u vojnu školu u Solunu, centru grčkog i slavenskog nacionalizma. Tu je od nastavnika dobio nadimak Kemal ("savršen"). Od godine 1896. pohađao je vojnu akademiju u Bitoli, a od 1899. u Istanbulu, završivši je u siječnju 1905. godine. Zbog njegovih aktivnosti u tajnom pokretu Mladoturaka koji se borio protiv autokratskog režima Otomanskog Carstva, čiji je Turska bila dio, Atatürk je dobio izmještaj u Siriju. Tu u Damasku osniva revolucionarnu organizaciju Vatan ve Hürriyet (Domovina i sloboda).

Nakon što je 1907. godine premješten u Solun pridružio se tajnom udruženju Komitetu za jedinstvo i progres, koje je pokrenulo revoluciju Mladoturaka u srpnju 1908. godine. Sudjeluje u mladoturskoj revoluciji, ali i kao načelnik štaba Mahmud Šefket-paše u gušenju kontrarevolucije Abdul Hamida u Carigradu (1909.) Borio se protiv Italije u Libiji (1911. i 1912.) kada je promaknut u čin bojnika u studenome 1911. godine. Za vrijeme Balkanskih ratova (1912. - 1913.) organizirao je obranu Dardanela, a nakon toga je bio vojni savjetnik u Bugarskoj, počevši od listopada 1913. godine. U doba 1. svjetskog rata, kada je Turska ratovala na strani Njemačke, Atatürk je stekao vojni ugled na bojnom polju kod Galipolja 1915. godine gdje je uspio odbiti invaziju Saveznika. Osim toga bio je i na Kavkazu kao zapovjednik 2. kavkaske armije (1916.-1917.). Na kavkaskom je frontu 1917. godine dobio čin brigadnog generala i naslov paše. Pred kraj rata premješten je na palestinski front gdje je bio zapovjednik 6. armije. Nedugo nakon potpisivanja mira u listopadu 1918. godine vraća se u Istanbul.

Godine 1919. istupio je iz vojske i stavio se na čelo turskog nacionalnog pokreta protiv grčke okupacije i pokreta za tursku nezavisnost koju su nakon vojnog sloma Turskog Carstva na kraju 1. svjetskog rata ugrozile sile pobjednice, u prvom redu Velika Britanija. Sve to dovelo je do rata s Grčkom (koja je imala teritorijalne pretenzije spram Turske), a koju je Velika Britanija aktivno potpomagala. Grčka vojska okupirala je Izmir i anatolijsku obalu 15. svibnja 1919. godine. Atatürk je smjesta počeo raditi na ujedinjavanju turskog nacionalnog pokreta i stvaranju vojske za obranu zemlje. No, prvo se morao boriti protiv Otomanskog sultanskog režima u Istanbulu, koji je bio voljan dopustiti komadanje nacionalnog teritorija. Kako je vlada bila kompromitirana dopuštanjem Saveznicima okupacije dijela Turske, Atatürk je uspostavio privremenu vladu u Ankari u travnju 1920. godine. Velika turska narodna skupština izabrala ga je 2. svibnja 1920. za predsjednika vlade.

Nakon početnih poraza u borbama s Grcima ipak mu je pošlo za rukom pobijediti u odlučujućim bitkama kod mjesta Sakarya (kolovoz, 1921. godine) i Dumlupinara (kolovoz, 1922.), zauzimajući Izmir u rujnu. U ratu s Grcima 1919. - 1922. odnosi pobjedu, izbacuje Grke iz Male Azije i time spriječava izvršenje nepovoljnog mirovnog ugovora iz Sèvresa (Sevra) koji je Grčkoj prepuštao i dijelove Male Azije. Nakon što je otklonio grčku prijetnju, Atatürk se okrenuo ka unutarnjoj prijetnji - zbacio je sultana Mehmeda VI. s vlasti 1922. godine, te je sultanat ukinut 1. studenog iste godine. Dana 22. listopada 1923. godine na zasjedanju Velike narodne skupštine Turska je proglašena republikom, a Mustafa Kemal je proglašen za njenog prvog predsjednika. Skupština mu je tada dala naziv Gazi (Pobjednik). Kasnije 1934. godine Velika narodna skupština daje mu naziv Atatürk (Otac Turaka) u znak zahvale za sve ono što je učinio za turski narod. Potom u kolovozu 1923. god. Atatürk osniva Narodnu stranku, čiji je i idejni vođa, (kasnije, 1924., preimenovana je u Republikansku narodnu stranku) i uspostavlja jednostranački režim, koji je (izuzev dva kratka eksperimenta 1924.-1925. i 1930.) trajao do 1945. godine. Predsjednik stranke je ostao do kraja svog života.

Atatürk je utemeljio modernu i građansku tursku državu, koristeći svoj veliki ugled i karizmu kako bi sproveo obiman program reformi. Izvršio je progresivne reforme koje su iz korijena promijenile lik zemlje i pretvorile je u modernu državu. Između ostalog: proklamirana je jednakost svih građana; provedena je agrarna reforma; ukinut je kalifat (1924.); stvoreno je moderno građansko zakonodavstvo i kazneno zakonodavstvo (1926.); izvršena je reforma kalendara, jezika i pravopisa - uvedena je latinica umjesto arapskog pisma (1928.); odvojena je vjera od države tako što je 1928. uklonio iz ustava dio koji je islam deklarirao kao državnu religiju; zabranjeno je nošenje zara, fesa i feredže; dana je ravnopravnost i izborno pravo ženama (1934.) i dr. Reforme su nailazile na otpor, ali je Kemal energično suzbijao svaki pokušaj vraćanja na staro.

I danas u Turskoj postoji kult osobe Atatürka: njegovi portreti se nalaze u javnim zgradama i po trgovima; po njemu su nazvani npr. nekadašnja istanbulska zračna luka, jedan od mostova preko Zlatnog roga (Haliç) i mnoge ulice, a njegovi kipovi krase mnoge trgove.

Vanjske poveznice

Andrew Mango, Atatürk biografija tvorca moderne Turske. Zagreb: Golden marketing- Tehnička knjiga, 2011: 43.

Atatürkov rođendan nije poznat. Dan početka turskog rata za neovisnost njegov je simbolični rođendan. Zürcher, Erik Jan (1984). The Unionist factor: the role of the Committee of Union and Progress in the Turkish National Movement, 1905-1926, Leiden: E.J. Brill

# data[].attributes.attachment_link.description
Mustafa Kemal Atatürk ( 1881. - 10. studenog 1938.), turski vojni zapovjednik, narodni vođa i utemeljitelj Republike Turske te njen prvi predsjednik (1923. - 1938.). Rođen je kao Mustafa 1881. godine u Solunu, otac mu je bio dočasnik koji je postao trgovac drvima.

# data[].attributes.headline
Versajski poredak                                         

# data[].attributes.subject
Versajski poredak                                         

# data[].attributes.attachment_link.title
1919 6 28 Potpisan Versailleski mir i njegove implikacije na buducnost

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Prvi svjetski rat bio je globalni oružani sukob između dva saveza država ( Antanta i Središnje sile) koji se odvijao na više kontinenata od 28. srpnja 1914. do 11. studenoga 1918. Posljedice rata bile su, između ostalih, i više od 40 milijuna žrtava, uključujući približno 20 milijuna mrtvih vojnika i civila (zbog čega je to jedan od najsmrtonosnijih sukoba u modernoj ljudskoj povijesti) i značajna razaranja država i gospodarstava, te se smatra prvim ratom globalnih, svjetskih razmjera. Stoga je prvotno nazivan Veliki rat ili Rat koji će okončati sve ratove. Oko 60 milijuna europskih vojnika bilo je mobilizirano od 1914. do 1918.

Prvi svjetski rat vodila su dva velika saveza. Sile Antante u početku su činile Ujedinjeno Kraljevstvo, Rusko Carstvo i Francuska te njihovi teritoriji i protektorati. Brojne druge države pridružile su se silama Antante, od kojih su najvažnije bile Kraljevina Italija, koja se pridružila u travnju 1915., i Sjedinjene Američke Države, koje su u rat stupile u travnju 1917. Središnje sile činili su Njemačko Carstvo i Austro-Ugarska. Osmansko Carstvo pridružilo se Središnjim silama u listopadu 1914., a godinu dana poslije to je napravila i Kraljevina Bugarska. Do završetka rata od europskih zemalja samo su Nizozemska, Švicarska, Španjolska i skandinavske zemlje ostale službeno neutralne, iako su mnoge pružale financijsku i materijalnu pomoć jednoj strani u ratu.

Rat se vodio na nekoliko bojišta koja su naširoko okruživala Europu. Zapadno bojište odlikovalo se sustavom rovova i utvrđenja koje je odvajala ničija zemlja. Ova su se utvrđenja prostirala dužinom većom od 600 km. Na Istočnom bojištu velika prostranstva istočnoeuropskih nizina i ograničena željeznička mreža nisu omogućile da se ovdje razvije stanje kao na Zapadu, iako su sukobi bili podjednako žestoki. Na balkanskom, bliskoistočnom i talijanskom bojištu također su vođene žestoke borbe, a bitke su se odvijale i na moru te prvi put - i u zraku.

Rat je završen potpisivanjem nekoliko mirovnih sporazuma, od kojih je najvažniji Versajski ugovor 28. lipnja 1919., iako su sile Antante potpisale primirje s Njemačkom 11. studenoga 1918. Najuočljivija posljedica rata bila je nova teritorijalna podjela Europe. Sve članice Središnjih sila izgubile su teritorij, a stvorene su nove države. Njemačko Carstvo izgubilo je svoje kolonije, proglašeno je odgovornim za rat i prinuđeno da plaća veliku odštetu. Austro-Ugarska i Osmansko Carstvo bili su ukinuti. Od teritorija koje je zauzimala Austro-Ugarska stvorene su Austrija, Mađarska, Čehoslovačka i Kraljevina SHS. Osmansko Carstvo je ukinuto: teritoriji carstva izvan Anadolije bili su dodijeljeni silama Antante kao protektorati, a jezgra Osmanskoga Carstva reorganizirana je u Republiku Tursku. Rusko Carstvo, koje je izašlo iz rata nakon oktobarske revolucije, izgubilo je veliki dio svoje zapadne granice, a na tim teritorijima stvorene su nove države: Finska, Estonija, Latvija, Litva i Poljska. Nakon rata osnovana je Liga naroda, međunarodna organizacija posvećena izbjegavanju budućih ratova i rješavanju sporova između država diplomatskim putem. Prvi svjetski rat označio je kraj poretka koji je postojao nakon Napoleonovih ratova i bio je važan faktor izbijanja Drugoga svjetskog rata.

Nacionalizam je često prerastao u šovinizam, a u Njemačkoj i u rasizam, odnosno teze o superiornosti germanskih nad slavenskim narodima. To je Drugi Reich vodilo u gotovo neizbježni sukob s Rusijom, u kojoj je u to doba dominirao panslavizam. Eskalaciju svih tih procesa u globalni sukob sprečavao je diplomatski sustav ravnoteže sila ustanovljen na Bečkom kongresu 1815. godine. Taj je sustav nakon francusko-pruskog rata modificiran nastojanjem njemačkog kancelara Otta von Bismarcka da spriječi savez između Francuske i Rusije, koji bi novonastalu državu natjerao da ratuje na dvije fronte.

Bismarckova su nastojanja da očuva mir putem diplomacije prestala nakon što je na njemačko prijestolje sjeo militantni car Vilim II. On je smatrao da Njemačka, kao vojnički i ekonomski najsnažnija država u Europi, može svrgnuti Britansko Carstvo s mjesta jedine globalne supersile. Zbog toga je njemačka vanjska politika postala sve agresivnija, a Njemačka je uložila velike napore da stvori ratnu mornaricu koja bi mogla Britancima oteti dominaciju nad svjetskim morima i tako preoteti britansko kolonijalno carstvo.

Glavni su uzrok izbijanja I. svj. rata bile nesuglasice između članica Antante i njihovih saveznika te članica Centralnih sila i njihovih saveznika oko održavanja i širenja nacionalnih i kolonijalnih imperija (imperijalizam; kolonijalizam). Njemačka je ušla u rat kako bi od svojih suparnika preotela kolonije i područja utjecaja te ostvarila svj. prevlast. Austro-Ugarska je ušla u rat kako bi učvrstila prevlast u Srednjoj Europi, na Balkanu i području Jadranskoga i Egejskoga mora. Gl. ciljevi Velike Britanije bili su očuvanje vlastitoga kolon. imperija i slabljenje Njemačke kao glavnoga i opasnoga suparnika. I Francuska je ušla u rat kako bi očuvala kolon. carstvo, oslabila Njemačku i povratila Alsace i Lorenu, koje joj je Njemačka oduzela u ratu 1870-71. Carska se Rusija borila za utjecaj na Balkanu i u Osmanskom Carstvu, za Galiciju i Bukovinu, ali i za Dardanele, tj. za izlaz na Sredozemno more. Japan je želio ojačati svoj utjecaj u Kini i preoteti njem. posjede na Tihom oceanu. Talijanski su zahtjevi obuhvaćali Južni Tirol, Slovensko primorje s Trstom, Istru, dio Dalmacije i Albanije, Antalyu i Izmir u Maloj Aziji te proširenje tal. kolonija u Africi. Na izbijanje rata također su utjecali: trajne napetosti u složenom sustavu saveza uspostavljenom nakon 1870. koji se počeo iscrpljivati, utrka u naoružanju, unutrašnjopolit. situacija u pojedinim državama (os. Njemačkoj) ali i pogrješne percepcije mogućega sukoba (opće mišljenje u većini država bilo je da će rat završiti do kraja 1914) te slaba diplomatska komunikacija.

Podrobniji članci o temama: Antanta i Trojni savez, poslije Centralne sile

Nakon sklapanja saveza Antante ( Velika Britanija, Francuska, Rusija) i Trojnog saveza ( Njemačka, Austro-Ugarska, Italija) političke velesile sve su se više naoružavale.

Nakon slabljenja Osmanskog Carstva i Balkanskih ratova, Balkan je i dalje bio žarište sukoba. Oko njega su se nadmetale Austro-Ugarska i Rusija koja je podržavala Srbiju, glavnog neprijatelja Austro-Ugarske na Balkanu.

Podrobniji članak o temi: Uvod u Prvi svjetski rat

Nakon što su počele ozbiljne diplomatske krize i prijetnje ratom krajem 19. stoljeća - čemu je povod bio incident u Fashodi i Burski rat - europske sile počele su izdvajati sve više sredstava u vojne svrhe. Taj je fenomen bio nazvan utrkom u naoružanju, i bio je najočitiji na pomorskom polju - Velika Britanija i Njemačka natjecale su se da sagrade što veći broj modernijih bojnih brodova.

Kako bi zaštitili svoje ekonomsko-političke interese, Velika Britanija i Francuska 1904. godine stvaraju savez Antanta. Njima će se 1907. godine pridružiti i Rusko Carstvo, iako zbog prijašnjeg saveza stvorenog 1894. između Petrograda i Pariza to nije bilo ni potrebno. S druge strane, Trojni savez bio je stvoren 1882. između novih sila ( Kraljevina Italija, Njemačko Carstvo), koje su htjele osvojiti kolonije, i Austro-Ugarske koja je tražila zaštitu od Rusije.

Samo tri godine poslije uslijedi je aneksijska kriza, nakon što je Austro-Ugarska aneksirala Bosnu i Hercegovinu. Austro-Ugarska je vršila mobilizaciju protiv Kraljevine Srbije, a rat je izbjegnut samo jer u to vrijeme Rusija nije bila dovoljno spremna. Sljedeća kriza 1911. godine prolazi bez velikih ratnih priprema, ali sada su već sve velesile napete u očekivanju izbijanja rata. Druga marokanska kriza dogodila se 1911. kada je Njemačka poslala razarač Panther u marokanski grad Agadir u trenutku kada je Francuska nastojala osigurati prevlast u Maroku. Nakon mnogobrojnih prijetnji sa obje strane sukob je riješen kolonijalnim kompromisom. Kako su velike sile bile okupirane marokanskom krizom, Italija je iskoristila priliku da napadne Tursku zbog sukoba oko oblasti Tripolitanije i Libije.

Promjene su bile nešto manje vidljive na kopnu. Većina europskih vojski svoju je doktrinu i ratne planove temeljila na iskustvima iz 19. stoljeća, prije svega iz francusko-pruskog rata. Smatralo se da je za uspjeh u ratu najvažnije u što kraćem roku mobilizirati što je moguće veći broj ljudi te ih detaljno razrađenim sustavom željezničkog transporta koncentrirati na neprijateljskoj granici odakle će se masovnim, obuhvatnim manevrom, odnosno opkoljavanjem neprijatelja, sukob riješiti u velikoj odlučnoj bitki u roku od mjesec-dva dana. Najrazrađeniji primjer takvoga razmišljanja bio je njemački Schlieffenov plan, koji je predviđao da se francuske snage na granici iznenade obuhvatnim manevrom kroz neutralnu Belgiju te da se nakon sloma Francuske njemačka vojska okrene prema Rusiji, za koju se držalo da neće moći u tako kratkom roku ugroziti njemačke granice na istoku.

Ono što ti planovi nisu uzimali u obzir bila je veličina vojski, koje su ljudstvom znatno premašivale one iz 19. stoljeća, odnosno koje dotadašnja logistika, temeljena na konjskim zapregama, nije bila u stanju adekvatno opskrbljivati.

Predviđanje Durnova

Petr Nikolajevič Durnovo, ruski ministar unutarnjih poslova koji je ugušio tamošnju revoluciju iz 1905. godine, u veljači 1914. šalje pismo caru Nikoli u kojem ga poziva da napusti savezništvo s Francuskom i Velikom Britanijom u korist Njemačke, jer sadašnji savez nema nikakvih koristi za Rusiju, dok će posljedice u slučaju rata biti katastrofalne. Prema njegovim riječima te će posljedice biti sljedeće:

1. Dugotrajno ratovanje u kojem će najveće žrtve imati Rusija.

2. Mora se uzeti u obzir da će u slučaju poraza sigurno doći do ekstremnog oblika socijalne revolucije u Rusiji.

3. U slučaju poraza Njemačke, tamošnje stanovništvo postat će plodno tlo socijalističkih partija, koje će iskoristiti patriotske osjećaje stanovništva za napad na režim koji ih je izdao.

Na kraju su se sve tri točke proročanstva ispunile. U Rusiji dolazi do ekstremnog oblika socijalističke revolucije (dolazak komunista na vlast), a u Njemačkoj do pojave nacionalsocijalizma.

Podrobniji članci o temama: Sarajevski atentat i Srpanjski ultimatum

U lipnju 1914. Franjo Ferdinand, austrougarski prijestolonasljednik, došao je u Sarajevo nadgledati vojne vježbe austrougarske vojske. Dana 28. lipnja 1914., tijekom vožnje ulicama Sarajeva, ubijen je u atentatu koji je počinio Gavrilo Princip, pripadnik srpske organizacije Mlada Bosna, uz pomoć oružja dobivenog u Srbiji. Austro-Ugarska je odlučila taj atentat iskoristiti za obračun sa Srbijom, iako je mogla pretpostavljati da će napad na Srbiju - s obzirom na ruske interese na Balkanu i napetosti u međunarodnim odnosima - izazvati opći rat.

Na taj je način već u početku u rat bilo uvučeno osam europskih država: Rusija, Francuska, Velika Britanija, Belgija, Srbija i Crna Gora s jedne strane, te Njemačka i Austro-Ugarska s druge. Izrazita vojna nadmoć Antante bila je više prividna negoli stvarna. Po izvježbanosti i tehnološkoj opremljenosti s njemačkom se vojskom donekle mogla mjeriti jedino francuska. Na moru je Antanta bila znatno nadmoćnija. To joj je omogućilo provođenje učinkovite blokade Centralnih sila, što je postalo jednim od najvažnijih čimbenika rata.

Andreas Latzko u svojim kratkim pričama izdanim 1918. godine govori kako su najveća razočaranja od početka rata bile žene. Po njemu ni jedan general nije mogao vojnike staviti na vlak za odlazak u rat ako su se žene, majke i sestre pobunile. No one su rat ipak podržale. Htjele su da im suprug, sin, brat bude heroj, čime će one postati popularne, moderne.

Na zapadnom bojištu njemačke su operacije u početku bile uspješne. Njemačka vojska provodeći izmijenjeni Schlieffenov plan, 1. i 2. kolovoza okupirala je neutralni Luksemburg, 3. kolovoza prodrla u Belgiju pa preko nje u Francusku. Borbe koje su slijedile otvorile su mogućnost Nijemcima da napadnu Pariz, pa su se Francuzi i u međuvremenu pristigli Britanci povukli na rijeku Marnu. Savezničke snage uspjele su ih zaustaviti i poraziti u bitki na Marni od 5. do 9. rujna. S druge strane, saveznički pokušaj nastavka protuofenzive nije uspio, a pokušaji obje strane da na zapadnom dijelu bojišta obuhvate i odlučno poraze jedna drugu doveo je do Trke prema moru, serije krvavih bitaka koje su završile neodlučnim rezultatom i stvaranjem linije rovova, koja se protezala od kanala La Manchea do švicarske granice.

U studenom je propao obostrani pokušaj okruživanja u Flandriji. Nakon iscrpljujućih tromjesečnih borbi bojišnica je stabilizirana. Nijemci su zadržali gotovo čitavu Belgiju i dio Francuske. Bio je to kraj manevarskog rata i prelazak na rovovski način rata s ofenzivama ograničenih razmjera. Pobjeda je tražena i s novim bojnim sredstvima.

Od kraja siječnja do potkraj rujna na istočnoj bojišnici bile su aktivne obje zaraćene strane. U veljači, Nijemci su potukli Ruse kraj Mazurskih jezera. Rusi su obranili Varšavu i osvojili Przemyśl. U svibnju je počela zajednička njemačko-austrougarska ofenziva u kojoj je probijena ruska crta kraj Gorlica u podnožju Karpata, što je dovelo do lančanog povlačenja ruskih snaga na cijeloj fronti.

Nastojeći saveznika osloboditi pritiska, Britanci su u lipnju pokrenuli ambicioznu ofenzivu na rijeci Sommi. Taj se napad pretvorio u još jedan krvav i spektakularan promašaj u kojemu je poginuo velik broj ljudi zbog beznačajnoga teritorija. S druge strane, nastojeći zaustaviti ovaj napad, Nijemci su bili prisiljeni prebacivati snage s Verduna i tako omogućili Francuzima da tu bitku polako preokrenu u svoju korist. Bitka na Sommi značajna je i zbog korištenja tenkova, prvi put u povijesti.

Na kavkaskoj bojišnici, Rusi su od veljače do svibnja zauzeli Erzurum, Trabzon i Erzinkan.

Uskoro je sredinom srpnja počela uspješna austro-njemačka ofenziva i Rusi su odbačeni duboko na Istok, što je olakšano izbijanjem Oktobarske revolucije u Rusiji, zahvaljujući i zahtjevanju mira od sve većeg broja ruskoga stanovništva. Početkom prosinca potpisano je primirje između Središnjih sila i Rusije, što je slijedila i Rumunjska.

Slični događaji, iako u mnogo manjoj mjeri, dogodili su se u Francuskoj, gdje su vojnici, nakon krvave i neuspjele ofenzive generala Nivellea, počeli otkazivati poslušnost časnicima. Na zapadu, 1917. inicijativa je bila uglavnom u rukama Francuza i Britanaca, koji su proveli nekoliko neuspjelih operacija. Najveću ofenzivu u ratu, poduzeli su Saveznici na Aisnei i u Champagnei (travanj-svibanj), ali ni ona nije dala gotovo nikakve rezultate, kao ni britanska ofenziva u Flandriji (lipanj-studeni). Posljednja je bila potkraj godine kraj Cambraia u kojoj su masovno korišteni tenkovi. U lipnju je na stranu Saveznika stala Grčka.

Jedini poticaj za Antantu u to doba bio je ulazak SAD-a u rat na strani Antante, motiviran ekonomskim interesima bankara koji su financirali Antantu i neograničenim podmorničkim njemačkim ratom čije su žrtve često bili američki brodovi. S druge strane, trebalo je vremena da SAD mobilizira i obuči vojsku u opsegu koji bi mogao važnije promijeniti stanje na zapadnoj fronti. Najveća novina bio je dolazak prvih američke snaga na ratište.

Od ožujka do srpnja 1918. Nijemci su u pet ofenziva (između Somme i Oise, u Flandriji, na Chemin des Dames, na Marni i u Champagnei) pokušali postići pobjedu, ali bez uspjeha. Pažljivo pripremljena ofenziva, za koju su razvijene nove taktike, nazvana je Kaiserschlacht. Počela je u proljeće i ispočetka imala spektakularan uspjeh, pogotovo na britanskome sektoru bojišta.

Britanci su s vremenom uspjeli dovući pojačanja i stabilizirati situaciju. Njemački pokušaji da odsudni proboj naprave na drugim sektorima imali su još manje uspjeha, pokazavši kako je njemačka vojska istrošila većinu svojih ljudskih i drugih resursa. Među Nijemcima je nakon neuspjeha Kaiserschlachta bitno opao moral, čemu je pridonosila boljševička agitacija koju su sa sobom donijeli veterani s istočne fronte.

Od srpnja do rujna, trajala je saveznička protuofenziva. Ofenziva od 100 dana je polako, ali sigurno počela odbacivati Nijemce ne samo s položaja dostignutih u proljeće nego i u unutrašnjost belgijskoga teritorija. Nijemci su primorani povući se na Siegfriedovu crtu. Savezničkim je snagama naglo porastao moral, pogotovo kada su među savezničke redove u većem broju stigli Amerikanci.

Sredinom 1918. na Solunskom bojištu, Središnje sile imale su na raspolaganju oko 600.000 vojnika, a Saveznici (Britanci, Francuzi, Talijani, Srbi i Grci) oko 620.000. Srpska vojska (oko 130.000 vojnika) i dvije francuske divizije izvršile su proboj fronte 15. rujna 1918. te nastavile napredovati prema Prilepu i Skoplju (zauzeto 29. rujna), a bojišnicaa se ubrzo raspala i u Albaniji i Traciji. Bugarska je kapitulirala 29. rujna. Nedugo zatim britanski proboj turskih linija u Siriji doveo je do kapitulacije Osmanskog Carstva ( 30. listopada).

U takvim okolnostima Njemačka više nije mogla nastaviti rat. Istodobno sa savezničkim napadima, u Njemačkoj je u studenom izbila revolucija, proglašena je republika i 11. studenoga potpisana kapitulacija njemačke vojske. Time je završen Prvi svjetski rat.

Bitke su se vodile na četiri glavna bojišta: istočnom (Poljska, Galicija, Karpati), zapadnom (Belgija i Francuska), talijanskom i balkanskom. Još nekoliko bojišta otvoreno je u Africi, Bliskom istoku (kavkasko, sinajsko, mezopotamsko), Aziji i Pacifiku, no bitke na tim bojištima nisu imale presudan značaj za ishod rata.

Istočno bojište: Godine 1915. Centralne sile počele su protunapad i bojišnica je probijena kod Gorlica u Galiciji. Rusi su odbačeni na istok. Centralne sile zauzele su teritorij Poljske, do crte Riga - Dnjestar. Motiviranost slavenskih vojnika nije bila jaka na ovom bojištu, jer se smatralo da se ratuje protiv "slavenskog brata", za državu koja Slavenima ne želi dati veća prava, iako su većina.

Talijansko bojište: Austro-Ugarska imala je uspjehe zahvaljujući i iznimnoj motiviranosti slavenskih vojnika i polovica njezine vojske ondje je ratovala. Austrougarska mornarica nije ubrzo napuštala Jadran jer je Antanta imala snažniju flotu.

Balkansko bojište: Godine 1915. Srbija poražena je nakon nekoliko neuspjelih velenapada zbog iznimne srpske motiviranosti, zbog lošega vrhovnog zapovjedništva, zbog iznenadno brze ruske mobilizacije i prijetnje proboja galicijskog bojišta, ali i nesuradnje bugarskih saveznika, koji su čekali da Austro-Ugarska "obavi posao". Stoga su u napade na Srbiju uz Austro-Ugarsku krenuli i Nijemci i Bugari. Vlada Srbije i ostatci vojske povukli su se na otok Krf. Poražena je i Rumunjska, tek što se priključila u rat na strani Antante. Godine 1915. Velika Britanija i Francuska te australski i novozelandski vojnici u njihovoj službi izvršile su desant na Galipolje kako bi osvojile tjesnace Bospor i Dardanele. Saveznička vojska doživjela je strahovite gubitke. Nakon neuspjeha Francuzi i Britanci iskrcali su se u grčkoj luci Solunu i otvorili novo, Solunsko bojište, gdje su odnijeli pobjedu.

Zapadno bojište: Godine 1916. Njemačka vojska krenula je u napad i od veljače do lipnja vodila se bitka kod Verduna gdje je poginulo više od pola milijuna vojnika. Francuzi su obranili svoje položaje i krenuli u napad na rijeci Sommi.

Azijsko-tursko bojište: U kolovozu 1914. Turska je prešla na stranu Centralnih sila. Do kraja godine ratovala je s Rusijom bez teritorijalnih pomaka. U 1915. položaj Turske se pogoršao zbog ruskih pritiska na Kavkazu i u Kaspijskome moru, te britanskih pritiska u Iranu. Britansko-francuska desantna operacija na Dardanelima završila je u prosincu neuspjehom. U 1917. glavne borbe bile su u Mezopotamiji i Palestini u kojoj su Britanci potkraj godine osvojili Gazu, Jafu i Jeruzalem. U rujnu 1918. počela je britanska ofenziva u Palestini. Do kraja listopada osvojeni su Damask i Alep i presječene logističke prometnice turskih snaga u Mezopotamiji, što je dovelo do raspada turskih snaga u srednjoj Aziji.

Rat na moru: Na Sjevernom moru Britanci su blokirali njemačku obalu i do kraja 1914. ograničili njemački krstarički rat. U veljači 1915. Nijemci su počeli neograničeni podmornički rat, a ograničili su ga u rujnu nakon prosvjeda SAD-a i drugih neutralnih zemalja. U neodlučenoj bitki kraj Jyllanda 31. svibnja-1. lipnja 1916. propao je njemački pokušaj dobivanja rata na moru. U veljači 1917. Nijemci su objavili neograničeni podmornički rat, a Britanci su odgovorili uvođenjem sustava konvoja i jačanjem protupodmorničke borbe.

Rat u kolonijama: Do kraja 1914. Nijemci su izgubili sve svoje kolonije u Aziji i Tihom oceanu. Slično se dogodilo i u Africi, s izuzetkom Kameruna, u kojem su borbe trajale do veljače 1916., a u Njemačkoj Istočnoj Africi do kraja rata 1918.

Austro-Ugarska koristila je bojne otrove kada je Italija nadirala početkom rata i kad je prijetio proboj bojišnice kod Trsta.

Dvojica su papa, papa Pio X. i Benedikt XV. sve činili da do rata ne dođe odnosno da se zaustavi rat.

Njemačka je proživljavala agoniju pod udarcima savezničkih armija i valova unutrašnjega nezadovoljstva, što će ubrzo kulminirati u revoluciji. Na cijeloj crti Zapadnoga bojišta, od rijeke Maas do mora, francuske, britanske, američke i belg. snage otpočele su opću ofenzivu 26. IX. Do kraja rujna i poč. listopada Nijemci su u sr. dijelu bojišnice morali napustiti Siegfriedovu liniju, a na lijevome su se krilu povukli iza rijeka Suippe i Aisne. Pod pritiskom Vrhovnoga zapovjedništva njemačka se vlada noću između 3. i 4. IX. obratila predsjedniku SAD-a Th. W. Wilsonu s molbom da poduzme korake za prekid neprijateljstava. Dok su se između Berlina i Washingtona razmjenjivale note, savezničke su armije odbacile njem. vojsku do crte Lys-Hermann-Hunding-Brunhilde, koju je njem. Vrhovno zapovjedništvo odlučilo braniti kako bi položaj vlade na predstojećim pregovorima bio čvršći. Međutim, kada je Th. W. Wilson uputio Nijemce na savezničko Vrhovno zapovjedništvo na čelu s F. Fochom, u čijoj je nadležnosti bilo zaključenje primirja, njem. Vrhovno zapovjedništvo odustalo je od mirovne akcije i pozvalo vojsku da ustraje do kraja. Zbog nepovoljne situacije na bojišnici E. Ludendorff podnio je ostavku (26. X), a potkraj listopada i poč. studenoga saveznici su na više mjesta probili liniju Lys-Hermann-Hunding-Brunhilde. Glad i epidemije, pobune u vojsci (mornara u Kielu) te mnogobrojne pobune radništva doveli su do voj. sloma Njemačke. Pod prijetnjom revolucije, njemačko je Vrhovno zapovjedništvo 7. XI. zatražilo od saveznika primirje, a drž. kancelar Maksimilijan Aleksandar Fridrik Vilim (Max von Baden) proglasio je 9. XI. 1918. abdikaciju cara Vilima III. Potom je mjesto drž. kancelara ustupio F. Ebertu, koji je poč. Studenske revolucije 1918. stao na čelo Vijeća narodnih opunomoćenika (10. XI. 1918) te 11. XI. 1918. potpisao bezuvjetnu kapitulaciju Njemačke. Potom je njem. vojska morala napustiti sva zaposjednuta područja na zapadu i istoku, zatim Alsace, Lorenu i lijevu obalu Rajne. Kapitulacijom Njemačke I. svj. rat bio je završen.

Tablica prikazuje broj žrtava po najvažnijim sudionicima rata, te ukupan broj žrtava po savezima i sveukupne posljedice rata. Izvori za brojke mogu se naći na ovom članku.

Podrobniji članci o temama: Genocid nad Armencima, Pariška mirovna konferencija 1919., Versajski ugovor, Španjolska gripa, i Liga naroda

Antanta je mirovne uvjete postavila na mirovnim konferencijama 1919-20; mirovni sporazumi potpisani su s Njemačkom u Versaillesu 28. VI. 1919., Austrijom u Saint-Germain-en-Layeu 10. IX. 1919., Bugarskom u Neuillyju 27. XI. 1919., Madžarskom u Trianonu 4. VI. 1920. i Osmanskim Carstvom u Sèvresu 10. VIII. 1920. Njemačka je bila prisiljena odreći se svih kolonija, vratiti Alsace i Lorenu na zapadu, a na istoku Poznań i dio Pomorja, Pruske i Šleske. Rajnsko je područje bilo demilitarizirano, a Saarsko stavljeno pod upravu Lige naroda. Austrijski i madž. dijelovi propale Austro-Ugarske uglavnom su svedeni u nac. granice Austrijanaca i Madžara. Osmansko Carstvo bilo je smanjeno približno na četvrtinu, a Bugarska za nešto više od 11 000 km². Pobijeđene sile bile su obvezne na isplatu ratnih odšteta, a njihove oružane snage svedene na minimum.

Vođe pobjedničkih zemalja sastali su se početkom 1919. u Parizu kako bi postavili temelje mira i odredile sudbine poraženih. Glavnu ulogu u tome imali su premijeri Francuske Georges Clemenceau, Velike Britanije David Lloyd George, te predsjednici SAD-a Woodrow Wilson i Italije Vittorio Orlando. Njemačka je dobila teške uvjete sporazumom potpisanim 28. lipnja 1919. u Versaillesu. Nešto lakše uvjete mira dobile su Austrija i Mađarska. Rusija zbog vlasti Boljševika nije sudjelovala u pregovorima. Prema Versajskom ugovoru, novi je svjetski poredak dobio ime Versajski poredak.

1. www.enciklopedija.hr, Hrvatska enciklopedija, natuknica Svjetski ratovi, pristupljeno 4. kolovoza 2018.

2. Evans, David. The first world war: teach yourself, Hodder Arnold, London, 2004. str. 188.

3. Michael Duffy (22. kolovoza 2009.). Military Casualties of World War One (engleski). firstworldwar.com,

4. James Atkinson (16. prosinca 2002.). The Treaty of Versailles and its Consequences (engleski). jimmyatkinson.com, Arhivirano iz izvornika 7. siječnja 2009.,

5. Bade, Klaus J; Brown, Allison (tr.) (2003.), Migration in European History, The making of Europe, Oxford: Blackwell, ISBN 0631189394

6. Durnovo Memorandum, Russian History (HIS 242) Course Documents, ctevans.net, pristupljeno 14. svibnja 2019.

7. World War I casualties - članak na engleskoj Wikipediji s izvorima za brojke

1. Hrvatski vojnik - Internet izdanje Pješačko naoružanje zaraćenih država tijekom I. svjetskog rata: Britansko oružje

2. Hrvatski vojnik - Internet izdanje Pješačko naoružanje zaraćenih država tijekom I. svjetskog rata: Francusko oružje

3. Hrvatski vojnik - Internet izdanje Pješačko naoružanje zaraćenih država tijekom I. svjetskog rata: Rusko oružje

4. Hrvatski vojnik - Internet izdanje Pješačko naoružanje zaraćenih država tijekom I. svjetskog rata: Talijansko oružje

5. Hrvatski vojnik - Internet izdanje Pješačko naoružanje zaraćenih država tijekom I. svjetskog rata: Američko oružje

6. Hrvatski vojnik - Internet izdanje Pješačko naoružanje zaraćenih država tijekom I. svjetskog rata: Njemačko oružje

7. Hrvatski vojnik - Internet izdanje Pješačko naoružanje zaraćenih država tijekom I. svjetskog rata: Naoružanje Austro-Ugarske

# data[].attributes.attachment_link.description
Prvi svjetski rat bio je globalni oružani sukob između dva saveza država ( Antanta i Središnje sile) koji se odvijao na više kontinenata od 28. srpnja 1914. do 11. studenoga 1918.

# data[].attributes.body
-prvi nacistički koncentracijski
logor otvoren u Njemačkoj već 1933.