# data[].attributes.body
COVID-19
OIKEUDET
- HONG KONG
- TAIWAN
- Kiinan tasavalta 1912-49
- tasavaltalaiset pakenivat -49
- käytännössä itsenäinen demokratia
- USA
- UIGUURIT
- Kiinassa eläviä sunnimuslimeja
MERIALUEKIISTAT
HUAWEI, TIKTOK, 5G
TRUMP

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Uutissivusto Buzzfeed löysi Kiinan Xinjiangista satelliittikuvien avulla 260 uutta vankilaa, joiden uskotaan olevan uiguurivähemmistön keskitysleirejä. Kiinan pelottelutaktiikka toimii, ja ainoastaan Yhdysvallat on puuttunut tilanteeseen.

Kartalle asetettuna vankila täyttää puolet New Yorkin keskuspuistosta. Tai sitten sitä voi verrata Helsingin Olympiastadioniin: vankila vastaa melkein kahdeksaa Olympiastadionia, jonka pituus on 243 metriä.

Kiinan Xinjiangissa sijaitseva vankila on tarkoitettu uiguurivähemmistön keskitysleiriksi, uutissivusto Buzzfeed kertoo viime viikolla julkaisemassaan jutussa.

Pelkästään vankilan uuden lisäosan ulkoseinä on lähes kilometrin pituinen, ja päävankilan muurin pituus noin kaksi kilometriä.

Kiina näyttää Buzzfeedin mukaan vahvistaneen ja lujittaneen sortotoimiaan Xinjiangissa. Ürümqin kaupungin laitamilla sijaitseva massiivinen vankila on vain yksi sadoista kolmen viime vuoden aikana Xinjiangiin nousseista vankiloista.

Yhdysvaltalainen Buzzfeed löysi vankilat käymällä läpi kiinalaisessa satelliittikuva-aineistossa olevia aukkokohtia. Aukkokohtia tutkiessa löytyi usein uusi vankila.

Buzzfeed löysi tällä menetelmällä 260 vuoden 2017 jälkeen rakennettua vankilaksi epäilemäänsä rakennusta. Näistä 92 sivusto sanoo vahvistaneensa muiden lähteiden avulla uusiksi vankiloiksi.

Sitä vastoin monet koulujen ja sairaaloiden tiloihin rakennetut väliaikaisvankilat, joissa uiguureja aiemmin oli pidetty, on satelliitti-aineiston perusteella hylätty. Tästä voi päätellä, että Xinjiangin uiguurien keskitysleiriohjelma on kiihtymässä ja vakiintumassa.

Xinjiangin keskitysleirijärjestelmän mittakaava on häkellyttävä, mutta itse asia ei ole uusi.

Kiina on sulkenut jopa yli miljoona uiguuria ja muuta vähemmistökansallisuuksiin kuuluvaa muslimia keskitysleireille terrorisminvastaisen taistelun varjolla. Tosiasiassa leirille voi joutua vain siitä syystä, että on ladannut puhelimelleen Whatsapp-viestisovelluksen.

Uiguurien sorrosta on tiedetty vuosia. Miksi maailma ei ole puuttunut siihen?

Osasyy on juuri siinä, että tietoa Xinjiangista saadakseen pitää käydä läpi tuhansia satelliittikuvia. Alueelle ei ole pääsyä toimittajilla eikä tutkijoilla.

"Luotettavan tiedon saaminen on tavattoman vaikeaa", Johansson sanoo.

"Ei haluta lähteä peliin, jossa tieten tahtoen yritetään tehdä pahasta ongelmasta vielä pahempi. Kiinan kohdalla ollaan hyvin varovaisia. Kiina lyö hyvin nopeasti takaisin."

Kiina kiistää järjestelmällisesti tiedot ihmisoikeusloukkauksista ja kertoo leirien olevan koulutusta varten. Loppuvuodesta Kiina väitti vapauttaneensa vangit, mikä myös Buzzfeedin tekemien kymmenien haastattelujen perusteella ei pidä paikkaansa.

Johansson korostaa, ettei vahvistetun tiedon puute tarkoita, että ongelmasta pitäisi vaieta.

"Se ei tarkoita, että tilanne [Xinjiangissa] ei olisi aivan katastrofaalinen. Se on."

Kun valtiotkin epäröivät Kiinan kritisoimista, yksittäiset ihmiset sulkevat suunsa vielä helpommin. Pelottelu ulottuu Kiinan rajojen ulkopuolelle. Ulkomailla olevia uiguureja uhkaillaan vaikeuksilla Kiinassa oleville sukulaisille.

Onko Kiina siis onnistunut pelottelustrategiassaan?

"Jos mikä tahansa valtio on riittävän vahva taloudellisesti ja sotilaallisesti, ihmisoikeusloukkauksia näissä valtioissa arvostellaan varovaisemmin. Yhtä lailla Saudi-Arabian ja Intian tai Venäjän ja Yhdysvaltojen strategia toimii", Johansson sanoo.

Uiguurien ahdingosta on kirjoitettu paljon, ja sorron lopettamiseksi on tehty vaatimuksia ja vetoomuksia. Mitään merkitystä niillä ei näytä olevan.

Heinäkuussa vihdoin jotain tapahtui: Yhdysvallat määräsi Kiinalle pakotteita uiguurien sorrosta.

Xinjiangin asema osana Kiinaa on erikoinen. Se liitettiin Kiinaan vasta kommunistihallinnon myötä 1949.

Valtaa siellä pitää aikoinaan rajaseutuja hallinnut puolisotilaallinen organisaatio, josta on käytetty suomeksi nimeä Xinjiangin tuotanto- ja rakennuskomennuskunta. Siihen viitataan myös lyhenteellä XPCC, mutta ehkä helpointa on käyttää kiinankielistä nimeä Bingtuan.

Heinäkuussa Yhdysvallat ilmoitti jäädyttävänsä Bingtuanin varat. Se on teoriassa voimakas toimi, koska Bingtuan on eräänlainen valtio valtion sisällä.

Bingtuan työllistää arvioiden mukaan jopa 12 prosenttia Xinjiangin asukkaista. Sillä on arviolta 2,6 miljoonaa jäsentä, jotka pyörittävät omia kouluja, sairaaloita ja jopa omaa mediaansa.

Bingtuanin jäsenistä lähes 90 prosenttia on han-kiinalaisia, vaikka Xinjiangin asukkaista heitä on vain noin puolet.

Kenet sitten pitäisi panna sorrosta vastuuseen?

Chenillä oli tehtäväänsä vankka meriitti: Ennen Xinjiangin pestiään hän johti Kiinan hallitsemaa Tiibetin autonomista aluetta. Chenin kausi Tiibetissä oli kiinalaisittain ajatellen menestys, eli valvonta tiukkeni ja levottomuudet kukistettiin tiukasti.

Xinjiangissa tilanne oli 2010-luvun puolivälissä kireä. Vuonna 2009 siellä leimahti väkivaltaisuuksia, joissa kuoli satoja ihmisiä. Uiguurikapinallisten iskut ulottuivat myös muualle Kiinaan, jopa Pekingiin.

Cheniä, 64, kuvataan harmaaksi virkamieheksi, jonka kerrotaan jopa välttelevän keventäviä vitsejä puheissaan.

Harmaa mies käyttää suurta valtaa. Hän on yksi Kiinan kommunistisen puolueen politbyroon 25 jäsenestä. Puolueen hierarkiassa sen yläpuolella on vain politbyroon pysyväiskomitea, jossa on seitsemän jäsentä.

Chen on onnistunut Xinjiangin valvontakoneiston pystyttämisessä niin hyvin, että hänelle on pedattu paikkaa pysyväiskomiteassa.

Chen on myös Yhdysvaltojen pakotteiden ykköskohde. Kongressi nimesi hänet heinäkuussa varsin yksimielisesti päävastuulliseksi Xinjiangin ihmisoikeusloukkauksiin.

Jo alkuvuodesta Yhdysvallat jäädytti Chenin, Bingtuanin komentajan Peng Jiaruin ja entisen Bingtuanin puoluesihteerin Sun Jinglon viisumit. Heinäkuussa heidät asetettiin pakotelistalle.

Yhdysvallat suunnittelee kaiken tuonnin kieltämistä Xinjiangista.

Amnestyn Frank Johansson sanoo, että pakotteet ovat yleensä "tylppä väline". Toimiakseen niiden takana pitäisi olla laaja ja yhtenäinen joukko valtioita ja niiden lisäksi sisäinen oppositio.

"Tyyppiesimerkki on Etelä-Afrikka. Pakotteita Etelä-Afrikan apartheidhallintoa vastaan tuki laaja globaali koalitio, ja lisäksi paikalliset tukivat niitä sisäisesti", Johansson sanoo.

Xinjiangin kohdalla ei toteudu oikeastaan kumpikaan. Ei ole kansainvälistä yhtenäistä rintamaa, ja vielä vähemmän sisäistä tukea.

Johansson sanoo, että pakotteiden kohteena pitäisi olla juuri se, mikä sanotaan - tässä tapauksessa siis uiguurien ihmisoikeuksien parantaminen eivätkä muut poliittiset tavoitteet.

Yhdysvaltain uskottavuus ei tässä mielessä ole hyvä. Pikemminkin pakotteet vaikuttavat kertovan siitä, miten tuuli on kääntynyt Trumpin hallinnossa. Trump aloitti kautensa muslimien maahantulokiellolla, mutta kautensa loppua kohti hän on kiihdyttänyt Kiinan kauppasotaa ja Kiinan yleistä demonisointia.

Oli miten oli: Yhdysvallat on sentään määrännyt pakotteita.

Atlantin toisella puolella ei ole päästy sinne asti. Ei EU:kaan ole hiljaa ollut, mutta tekoja on vähemmän.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kiina | Kiinalaisten satelliittikuvien aukot paljastivat uusia keskitysleirejä - miksi uiguurien sortoon ei puututa, vaikka siitä on tiedetty vuosia?

# data[].attributes.attachment_link.description
Uutissivusto Buzzfeed löysi Kiinan Xinjiangista satelliittikuvien avulla 260 uutta vankilaa, joiden uskotaan olevan uiguurivähemmistön keskitysleirejä. Kiinan pelottelutaktiikka toimii, ja ainoastaan Yhdysvallat on puuttunut tilanteeseen. Kartalle asetettuna vankila täyttää puolet New Yorkin keskuspuistosta. Tai sitten sitä voi verrata Helsingin Olympiastadioniin: vankila vastaa melkein kahdeksaa Olympiastadionia, jonka pituus on 243 metriä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Etelä-Kiinan meren aluekiista on merialuetta Etelä-Kiinan merellä, sekä Paracelsaaria ja Spratlysaaria koskeva aluekiista, jonka osapuolina on useita eri Aasian valtioita. Vaikka alueen saaret ovatkin pääosin asumattomia, alueella uskotaan olevan suuria luonnonvaraesiintymiä. Alue on myös tärkeä kauppareitti ja kalastusalue.

Haagin kansainvälisen tuomioistuimen mukaan Kiinan vaatimukset rikkovat merirajat määrittelevää YK-sopimusta ja Kiina on rikkonut Filippiinien alueellista koskemattomuutta. Kiina vaatii 90 prosenttia Etelä-Kiinan merestä, mutta Filippiinit, Vietnam, Malesia, Brunei ja Taiwan ovat kiistäneet vaatimusten oikeutuksen.

Kiistan osapuolet

Suurinta aluetta kiistellyllä alueella on vaatinut itselleen Kiina. Kiinan vaatima alue tai niin sanottu yhdeksän katkoviivan U-linjaus ulottuu satojen kilometrien päähän Kiinan eteläosan Hainanin saaresta. Kiinan mukaan sen oikeus alueeseen ulottuu satojen vuosien päähän. Vuonna 1947 se teetätti kartan, jossa sen aluevaatimukset kuvailtiin tarkemmin. Samoja alueita väittää Kiinan tapaan omakseen myös Taiwan.

Vietnamin mukaan Kiina ei ole hallinnut tai vaatinut alueita itselleen ennen 1940-lukua, kun taas Vietnam itse sanoo hallinneensa alueita jo 1600-luvulta lähtien.

Filippiinit on vaatinut itselleen Spratlysaaria ja sen tukena on pääasiassa saarien maantieteellinen läheisyys.

Osia alueesta ovat vaatineet myös Brunei ja Malesia, joiden mukaan alue kuuluu niiden niin sanottuun yksinomaiseen talousvyöhykkeeseen YK:n merioikeusyleissopimuksen nojalla. Brunei ei vaadi yhtäkään varsinaisista saarista, mutta Malesia vaatii osaa Spratlysaarista.

Kiistan historiaa

Vakavimmat yhteenotot aluekiistan taholta on käyty Vietnamin ja Kiinan välillä. Se on johtanut myös sotilaallisiin jännitteisiin Filippiinien ja Kiinan välillä. Kiina valtasi Paracelsaaret Vietnamilta vuonna 1974 ja tuolloin yhteenotoissa kuoli 70 vietnamilaissotilasta. Maat ottivat yhteen myös Spratlysaarilla vuonna 1988 ja tuolloin 60 vietnamilaismerimiestä sai surmansa.

Vuonna 2012 Kiina ja Filippiinit syyttivät toisiaan merialueidensa rikkomisesta. Samana vuonna Kiina suututti Filippiinit luomalla Spratlysaaret käsittävän Sanshan hallinnollisen alueen ja Vietnam syytti Kiinaa sen tutkimusalusten sabotoinnista. Filippiinit haastoi Kiinan vuonna 2013 YK:n välitystuomioistuimeen, mutta Kiinalla ei ole velvollisuutta noudattaa sen tekemiä päätöksiä. Toukokuussa vuonna 2014 vietnamilaiset ja kiinalaiset alukset törmäilivät keskenään Kiinan tuodessa kiistellylle alueelle porauslautan. Vuonna 2015 IHS Jane's julkaisi satelliittikuvia, joiden mukaan Kiina rakentaa lentotukikohtaa Gaven riutalle Spratlysaarille.

Haagin Rauhanpalatsissa kokoontuva, kansainvälisiä kiistoja ratkova Pysyvä välitystuomioistuin otti Filippiinien ja Kiinan välisen oikeustapauksen ratkottavakseen vuonna 2015 ja totesi marraskuussa 2015, että sillä on toimivalta tässä juridisessa kiistassa huolimatta siitä, haluaako Kiina tulla oikeudessa kuulluksi tai ei. Tuomioistuin päätti 12. heinäkuuta 2016, että Kiinan aluevaatimuksille Scarboroughin matalikolla ei ole perusteita. Kiina on ilmoittanut vastustavansa päätöstä ja todennut, ettei se noudata sitä.

Haagin kansainvälisen tuomioistuimen mukaan päätös on lainvoimainen, vaikka Kiina irtisanoutui siitä. Kiinan aluevaatimukset rikkovat merirajat määrittelevää YK-sopimusta ja Kiina on rikkonut Filippiinien alueellista koskemattomuutta. Kiina vaatii 90 prosenttia Etelä-Kiinan merestä, mutta Filippiinit, Vietnam, Malesia, Brunei ja Taiwan ovat kiistäneet vaatimusten oikeutuksen.

Aiheesta muualla

# data[].attributes.attachment_link.description
Etelä-Kiinan meren aluekiista on merialuetta Etelä-Kiinan merellä, sekä Paracelsaaria ja Spratlysaaria koskeva aluekiista, jonka osapuolina on useita eri Aasian valtioita. Vaikka alueen saaret ovatkin pääosin asumattomia, alueella uskotaan olevan suuria luonnonvaraesiintymiä. Alue on myös tärkeä kauppareitti ja kalastusalue. Haagin kansainvälisen tuomioistuimen mukaan Kiinan vaatimukset rikkovat merirajat määrittelevää YK-sopimusta ja Kiina on rikkonut Filippiinien alueellista koskemattomuutta.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Advertisement
As U.S.-China tensions worsen, their disputes in the high-tech sector have gained prominence. What started with stepped up U.S. accusations of economic espionage by Chinese government agents has escalated into a so-called tech war. The Trump administration adopted a full-court press against Chinese telecommunications firm Huawei, alleging the company could conduct espionage on Beijing's behalf. Even the popular social media app TikTok, owned by a Chinese company, has come under fire. At its heart, the clash is over which country will get to set the standards for the fourth industrial revolution, including emerging technologies like artificial intelligence and big data.

Below, Graham Webster (@gwbstr), the editor-in-chief of DigiChina at the Stanford Cyber Policy Center and a China digital economy fellow with New America, discusses the recent debates over TikTok and Huawei and the implications for the global internet.
Last month, India banned TikTok, along with 58 other Chinese apps, over national security and data protection concerns. That seemed to give momentum to calls for the U.S. to follow suit. What is the logic behind banning TikTok? Do you personally support that idea?
National security and data protection were indeed among the justifications for India's action against Chinese apps, but the broader context of the India-China border clash influenced the timing. Indian tech thinkers had long discussed the downsides of reliance on foreign-owned internet platforms, including both U.S. and Chinese giants. The painful history of British colonialism has, helpfully I would argue, made many Indian thinkers sensitive to foreign entities profiting from or influencing domestic events. But action came when it was time to make a point against China more broadly.

Diplomat Brief

Weekly Newsletter
N Enjoying this article? Click here to subscribe for full access. Just $5 a month.

Get briefed on the story of the week, and developing stories to watch across the Asia-Pacific.

The U.S. debate is parallel in many ways. Although U.S. tech discourse generally lacks explicit post-colonial sensitivities, and although many had long dismissed Chinese concerns about "cyber sovereignty" as simple authoritarian excuses, questions around Chinese government power and the growth of Chinese companies around the world have triggered a heightened awareness of who controls platforms and how they collect, store, or share data.

The combination of TikTok's status as the most prominent Chinese-owned app in the United States and the macro concern over trust in platform explain the company's dilemma today more than any of the specific risks it poses. So far, the idea that TikTok is a national security threat is pretty speculative, but there are real privacy and censorship concerns that in my view should be addressed.

In both cases I tend to oppose bans on apps that are not based on principled policies around platform governance. The United States, for its part, lacks anything like a comprehensive data governance regime to defend personal privacy and autonomy, proprietary information, and national security. The concerns around TikTok (and the U.S. Congressional hearing with U.S. tech CEOs this week) should underline the urgency of a smart data governance regime that considers risks including but going well beyond which country the parent company is based in.
TikTok is a particularly interesting case because it has tried hard to differentiate itself from its Chinese parent company, ByteDance, and the Chinese version of the video app, Douyin. In the current climate, do you think it's possible for a Chinese tech company to "prove its innocence" in the fact of national security concerns linked to China's expansive cybersecurity law?
It may very well be that under a careful rubric, TikTok would not be able to do business in the United States. I would be fine with that if the same requirements were applied across the board. But it may also be that smart rules and credible auditing could give people the confidence they need to enjoy an app made in an untrusted legal environment while nonetheless trusting that a strong regime ensures the security of the app.
Advertisement Huawei is the most famous example of a Chinese company - in this case, a telecoms giant - coming under suspicion for national security reasons, including fears that the equipment could be used to facilitate Chinese government espionage. Many Chinese analysts, however, say the U.S. is simply running scared of a successful technological competitor. What's your take on the Huawei debate?
The underlying problem here is frankly not China-specific. It is very hard for any platform to gain the trust of people who are not inclined to trust it. The China-specific elements just make the challenge more stark. ByteDance could theoretically separate operations so thoroughly that no one subject to the Chinese legal system is in a position to hand over data or implement orders to influence discourse abroad, but I suspect this will not be possible without the establishment of trusted, independent auditors examining companies based on well-formed standards for data security and other matters of concern. It's worth noting that establishing that kind of regime would be costly for U.S. companies and take away some of their maneuvering room in trying to squeeze profit out of user data, so they're not likely to lobby for this outcome!

There is no doubt that using network infrastructure made by a company based in China requires careful risk analysis for the United States. The company could be legally or extralegally compelled to help the Chinese government with intelligence gathering or other matters. Even if the Chinese company resists in normal times, if U.S.-China relations really go south, one imagines their resistance would erode.
How is the U.S. ban on technology sales to Huawei - or third parties vendors doing business with Huawei - likely to impact the company in the long run?
Where I part ways from those who would ban Huawei completely in U.S. infrastructure is on their absolutism. Cybersecurity is an exercise in risk analysis and mitigation. At one extreme, imagine the risk of a breach in nuclear command and control systems. Keeping suspect vendors 100 percent out of those hyper-critical systems is a no-brainer. At the other extreme, imagine a grandparent in Pennsylvania who likes the camera available on a Huawei smartphone. It's hard to make a credible argument for a national security risk there. The people arguing to ban Huawei, or indeed to effectively kill the company, would be a lot more credible as security advocates if they advanced an impartial way to estimate and mitigate risks in infrastructure.
Enjoying this article? Click here to subscribe for full access. Just $5 a month.
I'm not an expert in Huawei's supply chains, but it is clear that there is at least some medium-term trouble for the company if it is enduringly cut off from key U.S. suppliers. At the same time, the U.S. government willingness to use tools like the Entity List against Huawei has only strengthened Chinese government resolve to chart an independent technology ecosystem. Huawei is a major player there and will naturally have a strong domestic market, in addition to public support whether direct or in spillovers from a massive government-backed R&D push.
Of course China is unhappy about its apps and tech companies facing bans, but is it possible this is an indirect win for Beijing? China has long pushed for "cyber sovereignty," meaning each country has the right to control its domestic internet as it sees fit. Has the world, including the United States, come around to practicing cyber sovereignty - thus validating Beijing's argument in favor of internet censorship?
Perhaps the bigger question for Huawei is the extent to which the U.S. government drive to cut it off from customers and suppliers around the world bears fruit. Will U.S. efforts seriously reduce revenue on hardware sales, or potential 5G technology licensing, down the line? Will they be stuck with only Chinese-made and -designed semiconductors? The implications of these unsettled questions are huge.

From the beginning of the popular diffusion of internet use in China, the government there has been sensitive to both the benefits and risks the technology brings to the Communist Party-led political system. Even before internet use became widespread, some Chinese experts had pushed for the development of an indigenous Chinese operating system to displace Microsoft Windows.
Advertisement
When connectivity began its rapid spread in the late 90s, the government implemented measures to maintain various types of social control. That effort, especially the "Great Firewall" system of cross-border internet blocks, drew international criticism for violating of the human right of freedom of expression, and later for cutting foreign companies out of China's market.

The idea of "cyber sovereignty" or "network sovereignty" came to prominence at a time when China's government under Xi Jinping sought to centralize and rationalize a broad array of issues in digital governance. I don't think the bans on apps or actions against hardware companies so much empower the "cyber sovereignty" argument, which was really a comparatively banal claim that governments had the sovereign authority to regulate technology use within their borders. Nor do I think it really helps out the people in China who want to control domestic Chinese online life-an objective that has been quite thoroughly accomplished. It does probably help the people who want to further exclude foreign vendors from Chinese systems and develop a thoroughly independent tech ecosystem.

One thing that has all but disappeared? U.S. advocacy for a free, open, and truly global internet, a hallmark of the Clinton State Department and of U.S. advocacy on global internet governance since the early days. It was always an elusive ideal, but it was one that directly conflicted with the exercise of sovereignty inconsistent with universal human rights. On that front, the U.S. government at present no longer seems all that interested.

# data[].attributes.attachment_link.title
Graham Webster on TikTok, Huawei, and the US-China Tech Clash

# data[].attributes.attachment_link.description
Advertisement As U.S.-China tensions worsen, their disputes in the high-tech sector have gained prominence. What started with stepped up U.S. accusations of economic espionage by Chinese government agents has escalated into a so-called tech war. The Trump administration adopted a full-court press against Chinese telecommunications firm Huawei, alleging the company could conduct espionage on Beijing's behalf.