# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Том (Україна - Українці) Кн. 1 Том (Україна - Українці) Кн. 2

УКРАЇНА-РУСЬ, ТЕРМІН

Бібліографічне посилання: Литвин В.М.УКРАЇНА-РУСЬ, термін [Електронний ресурс] . - Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=ukrajina_rus_termin (останній перегляд: 17.10.2020)

УКРАЇНА-РУСЬ (Русь-Україна; англ. Ukraine-Rus') - термін, який вживається для етногеогр., етнокульт. та етнополіт. локалізації території, заселеної укр. народом, здебільшого у соціогуманітаристиці кінця 19 - перших десятиліть 20 ст. Від доби пізнього середньовіччя та ранньомодерних часів побутували паралельні хороніми й етноніми "Русь" та "Україна", які мали перехресні терени циркуляції, зокрема досить часто продукували близькі чи принаймні схожі смисли щодо просторового означення укр. земель. Наприкінці 16 - у 17 ст. на укр. землі одночасно поширювалися та накладалися одна на одну різні етнонімічні та хоронімічні назви, такі як "Русь", "Мала Русь / Мала Росія", "Червона Русь", "Україна" та ін., які відображали поліформізм тодішнього культ. простору.

На зламі 18 і 19 ст. конфлікт традиційного і модерного укладів сусп. життя перейшов у культ., інтелектуальну та духовну сфери, зокрема перетік у площину етнокультурних означень на ґрунті широких істор. ретроспекцій. У відомій полеміці "південців" та "північан" (за назвою розвідки Ю.Венеліна, відомої також як змагання за "русское первородство") місце одного з провідних сюжетів посідала проблема етнонімного розрізнення в контексті співвіднесення києво-рус. спадщини з тогочасним буттям українців і росіян ("русских"), себто етнонац. рецепція російськості як соціокульт. феномену, що витворився, власне, у Новий час, переважно протягом 18 ст. Відтак уживання етноніма "російський" ("российский") вирізнялося суперечністю, іноді паралелізмом застосування (Русь-Росія) щодо означення "руський", але переважно продукувало більш широкий етнокульт. та етнополіт. зміст, наближений до сучасного етноніма "східнослов'янський".

З поширенням культ. доби романтизму та її "мовної програми", скерованої на осягнення нар./нац. буття, означення на кшталт "південці"/"північани", "малоруси"/"великоруси" вже не задовольняли повною мірою тодішніх інтелектуалів. Так, рос. історик М.Полевой ще на межі 1820-х і 1830-х уважав, що росіяни ("русские") та українці є різними народами. Своєрідною віхою в цьому етнокульт. процесі стають практики кирило-мефодіївських братчиків, які до назви братства внесли здвоєний етнонімний підтекст - "Украйно-славянское общество". Саме у межах романтичного історіописання народилася відома формула М.Костомарова про "дві руські народності" (1861), а почасти і її наступниця - теза В.Антоновича про "три національні типи народні" (1888). Водночас М.Костомаров прагнув розмежувати, хоч і не завжди послідовно, власне поняття "руський" та "російський". Напр., він зараховував до означення "російський" народи, що входили до імперії Романових та були пов'язані "єдністю однієї цивілізації" та д-ви, себто вживав цей термін уже не як етнонім, а практично як політонім. Натомість на західноукр. землях, передусім у Галичині, означення "руський" протягом 2-ї пол. 19 ст. пов'язувалося з програмою нац. самоусвідомлення тамтешніх українців (русинів), зокрема в контексті осягнення культ. спадщини ("Руська трійця"), зв'язку з минувшиною тощо. Культ. доба позитивізму спричинилася до спроб інтелектуалів запропонувати точніші термінологічні визначення, за якими приховувалися як тодішні концептуальні проекції щодо укр. минувшини, так і уявні цінності українства. Втім і у 2-й пол. 19 ст. в істор. думці спостерігалося паралельне побутування етнонімів "руський" та "російський", часто-густо у схожому чи навіть тотожному розумінні.

Вочевидь, ідея здвоєної назви "Україна-Русь" зародилася в серед. 19 ст. у межах "мовної програми" романтизму, яка передбачала осягнення духу народу/нації, насамперед декодування його архетипічних рис, тобто нове "відкриття" славетної минувшини, зокрема підкреслення зв'язку як із часами козацтва, так і з епохою давньої Русі. Заразом поява назви "Україна-Русь" відображала як потреби етнонац. розрізнення політ. й культ. українства, так і уявних проекцій щодо нац. минувшини, себто осягнення та засвоєння давньорус./києво-рус. спадщини. Своєрідним взірцем для творення дефініції "Україна-Русь" послугували здвоєні означення "галицько-руський" та "австро-руський", які поширилися в останніх десятиліттях 19 ст., зокрема в "Австро-руських споминах (1867-1877)" (ч. 1-5. Львів, 1889-92) М.Драгоманова. Отже, у 1860-90-х рр. означення "українсько-руський" циркулювало у текстах М.Драгоманова, В.Лукича, М.Павлика, М.Пачовського, П.Свєнціцького та ін., хоч і досить в обмеженому вигляді. Зрештою, за порадою В.Антоновича у перекладних працях "Руської історичної бібліотеки" (1886-1904) став вживатися етнонім і хоронім "українсько-руський" як контраверсія щодо означення "великоруський", зокрема в укр. перекладах російськомовних студій В.Антоновича, М.Владимирського-Буданова, М.Дашкевича, О.Єфименко, Д.Іловайського, М.Костомарова, Ф.Леонтовича, І.Линниченка, Я.Шульгина та ін.

Цю пропозицію фактично "успадкувала" монументальна "Історія України-Руси" (1898-1936) М.Грушевського. Автор "Історії України-Руси" обґрунтував потребу вживання здвоєної назви "Україна-Русь" необхідністю представити повноту й розмаїття історичного життя українського народу, розділеного кордонами між імперіями Габсбургів і Романових, що привело до побутування різних етнонімів для його означення - "малоруський", "південно-руський", "русинський" тощо, тобто щоби продемонструвати істор. спадкоємність із давньорус. д-вою. За висловом М.Грушевського, "зложена форма" "Україна-Русь" та похідні означення, такі як "українсько-руський", пов'язували "старе традиційне ім'я з новим терміном національного відродження". У широкому сенсі назва "Україна-Русь" була тимчасовою, перехідною конвенцією, що відображала культ. становище українства, розділеного поміж двома монархічними режимами. Отож багатотомна "Історія України-Руси" М.Грушевського не тільки спричинилася до найширшої популяризації цього означення, яке домінувало в історіописанні до 1920-х рр. включно, а й стала своєрідним каналом і засобом ствердження цієї конвенції. Так, термін "Україна-Русь" уживався у серійних виданнях Наукового товариства імені Шевченка - "Жерела до історії України-Руси" (т. 1-22. Львів, 1895-1924) та "Українсько-руський архів" (т. 1-15. Львів, 1906-21), а також у назвах окремих інституцій, установ та політ. партій, як-от Русько-українська радикальна партія, Українсько-руська видавнича спілка (1899-1922) у Львові та ін. Назва "Україна-Русь" широко циркулювала як на теренах підавстрійс. Галичини, так і підрос. України, згодом - на культ. обширах УСРР протягом 1920-х рр. Термін "Україна-Русь" та похідні означення побутували у назвах студій і творів М.Аркаса, Б.Барвінського, О.Барвінського, С.Богуславського, Т.Войноровського-Столобута, О.Левицького, Б.Лепкого, П.Нечипоренка, Д.Олянчина, Л.Падалки, І.Петришина, І.Франка, Ф.Шміта та багатьох ін. Причому назва "Україна-Русь" застосовувалася як для позначення території з виразним істор. рефреном, так і як етнонім ("українсько-руський народ" тощо). Проте від часів Української революції 1917-1921 етнонім і хоронім "Україна-Русь" поступово витісняє назва "Україна", що добре простежується у тогочасних текстах М.Грушевського. У 1930-х рр. назва "Україна-Русь" практично зовсім зникла в рад. історіографії, за винятком нечисленних викривальних контекстів, що побутували у працях, виконаних у т. зв. жанрі критики буржуазно-націоналістичних фальсифікацій історії. Більше того, з утвердженням рад. історіописання поширилася тенденція на злиття етнокульт. та етнополіт. смислів, які пов'язували із дефініцією "російський", зокрема їхнє перенесення на більш ранні істор. епохи. Напр., сумнозвісні Переяславські тези ЦК КПРС (1954) канонізували ідею про т. зв. вікопам'ятне возз'єднання рос. та укр. народів 1654. Натомість укр. вчені на еміграції та в діаспорі прагнули до термінологічного розмежування в істор. царині, хоч і не завжди у межах парних етнонімів "руський"/"російський". Зокрема, Д.Дорошенко 1934 виступив зі специфічною термінологічною пропозицією: вживати замість назви "Русь" термін "Ruthenia", себто замінити похідне означення "руський" на "рутенський". Утім із такими чи схожими термінологічними розрізненнями, переважно щодо вирізнення означення "руський" та його перекладів на іноз. мови, виступали й ін. науковці ( І.Борщак, І.Франко, польс. історик О.Галецький та ін.). Тож етнонім і хоронім "Україна-Русь" у тому чи ін. вигляді циркулював на теренах укр. еміграції та діаспори практично до кінця 20 ст., що здебільшого пов'язано з дослідницькими практиками грушевськознавства, популяризації й вивчення праць М.Грушевського та ін.

У сучасній укр. соціогуманітаристиці та зх. україністиці означення "Україна-Русь" зазвичай уживається в ретроспективному розумінні, як архаїчна конвенція, що постала у культ. полі кінця 19 - поч. 20 ст., передусім у різноманітних контекстах, пов'язаних із вивченням спадщини М.Грушевського, зокрема з науково-дослідним проектом англомовного перекладу монументальної "Історії України-Руси" - "History of Ukraine-Rus'" (vol. 1, 6-10; Edmonton-Toronto, 1997- 2014), а також щодо окремих істор. періодів ранньомодерної України у світлі тогочасної рецепції давньорус. спадщини, окреслення культ. поліформізму тощо.

Див. також Україна.

1. Н.П. [Полевой Н.] Малороссия: ее обитатели и история. Рецензия на книгу: Бантыш-Каменский Д.Н. История Малой России. 2-е изд. М., 1830. Ч. 1-3. "Московский телеграф", 1830, № 17-18

2. Венелин Ю. О споре между южанами и северянами насчет их россизма. "Чтения в императорском Обществе истории и древностей российских при Московском университете", кн. 4. 1847

3. Костомаров Н. Лекции по русской истории / сост. по запискам слушателей П. Г-вым [Гайдебуровым], ч. 1: Источники русской истории. СПб., 1861

4. Укpаїнсько-pуський університет: пам'яткова книжка першого віча студентів Укpаїнців-Русинів всіх вищих шкіл Австрії в справі основання укpаїнсько-руського університету. Львів, 1899

5. Барвінський Б. Історичний розвій імені українсько-руського народу. Львів, 1909

6. Lipińсski W. Nazwy "Ruś" i "Ukraina" i ich znaczenie historyczne. В кн.: Z dziejуw Ukrainy: Księga pamiątkowa ku czci Włodziemierza Antonowicza, Paulina Święcikiego i Tadeusza Rylskiego. Krakуw-Kijуw, 1912

7. Франко І. Причинки до історії України-Руси. Львів, 1912

8. Цегельський Л. Самостійна Україна. Звідки взялися і що значать назви "Русь" і "Україна". Відень, 1915

9. Барвінський Б. Історичні права українського народу до його народнього імени. Відень; К., 1918

10. Dorosenko D. Die Namen "Rus'", "Russland" und "Ukraine" in ihrer historischen und gegenwärtigen Bedeutung. "Abhandlungen des Ukrainischen Wissenschaftlichen Institutes in Berlin", 1931, bd. 3

11. Заїкин В. Русь, Україна і Великоросія. "Дзвони" (Львів), 1931, № 1

12. Андрусяк М. Назва "Україна" ("країна" чи "окраїна"). Прага, 1941

13. Його ж. Терміни "руський", "роський", "російський" і "білоруський" в публікаціях XVI-XIX ст. В кн.: Збірник на пошану Івана Мірчука (1891-1961). Мюнхен-Нью-Йорк-Париж-Вінніпег, 1974

14. Дорошенко Д. Що таке історія Східної Європи? (до питання про розмежування української і російської історії). "Український історик", 1982, № 1/2; 1982/83, № 3/4,1; 1983, № 2/4

15. Толочко П. Україна і Русь в літописі Самовидця. "Київська старовина", 1992, № 3

16. Брайчевський М.Ю. Русь-Україна і Русь-Росія. В кн.: Історія українського середньовіччя: козацька доба: збірник наукових праць (на пошану О.М. Апанович), ч. 1. К., 1995

17. Кобилюх В. Звідки ж походять назви "Русь-Україна" і "Тризуб". "Рідна школа", 1995, № 6

18. Його ж. Назва України-Руси до і після М.Грушевського. В кн.: Михайло Грушевський і Західна Україна: доповіді і повідомлення наукової конференції (Львів, 26-28 жовтня 1994 р.). Львів, 1995

19. Кравченко В.В. "Росія", "Малоросія", "Україна" в російській історіографії другої половини ХVIII - 20-х років ХIХ ст. "Збірник Харківського історико-філологічного товариства: нова серія", 1995, т. 5

20. Рябчук М. Від Малоросії до України: парадокси запізнілого націотворення. К., 2000

21. Наконечний Є. Украдене ім'я: чому русини стали українцями. Львів, 2001

22. Яковенко Н. Вибір імені versus вибір шляху (назви української території між кінцем XVI - кінцем XVII ст.). В кн.: Міжкультурний діалог, т. 1: Ідентичність. К., 2009

23. Кравченко В.В. Україна, Імперія, Росія: вибрані статті з модерної історії та історіографії. К., 2011

Посилання:
АНТОНОВИЧ ВОЛОДИМИР БОНІФАТІЙОВИЧ

АРКАС МИКОЛА МИКОЛАЙОВИЧ

БАРВІНСЬКИЙ ОЛЕКСАНДР ГРИГОРОВИЧ

БОРЩАК ІЛЬКО

ДАШКЕВИЧ МИКОЛА ПАВЛОВИЧ

ДОРОШЕНКО ДМИТРО ІВАНОВИЧ

ДРАГОМАНОВ МИХАЙЛО ПЕТРОВИЧ

ЄФИМЕНКО ОЛЕКСАНДРА ЯКІВНА

ФРАНКО ІВАН ЯКОВИЧ

ГАЛЕЦЬКИЙ ОСКАР

ГАЛИЧИНА

ГРУШЕВСЬКИЙ МИХАЙЛО СЕРГІЙОВИЧ

ГАБСБУРГИ

ІЛОВАЙСЬКИЙ ДМИТРО ІВАНОВИЧ

КОСТОМАРОВ МИКОЛА ІВАНОВИЧ

ЛЕОНТОВИЧ ФЕДІР ІВАНОВИЧ

ЛЕПКИЙ БОГДАН СИЛЬВЕСТРОВИЧ

ЛЕВИЦЬКИЙ ОРЕСТ ІВАНОВИЧ

ЛИННИЧЕНКО ІВАН АНДРІЙОВИЧ

ЛЬВІВ

НАУКОВЕ ТОВАРИСТВО ІМ. ШЕВЧЕНКА У ЛЬВОВІ

НЕЧИПОРЕНКО ПРОКІП ІВАНОВИЧ

ОЛЯНЧИН ДОМЕТ ГЕРАСИМОВИЧ

ПАДАЛКА ЛЕВ ВАСИЛЬОВИЧ

ПАВЛИК МИХАЙЛО ІВАНОВИЧ

ПОЛЕВОЙ МИКОЛА ОЛЕКСІЙОВИЧ

РОМАНОВИ

РОМАНТИЗМ

РУСЬКА ІСТОРИЧНА БІБЛІОТЕКА

РУСЬКА ТРІЙЦЯ

РУСЬКО-УКРАЇНСЬКА РАДИКАЛЬНА ПАРТІЯ (РУРП)

ШМІТ ФЕДІР ІВАНОВИЧ

ШУЛЬГИН ЯКІВ МИКОЛАЙОВИЧ

УКРАЇНА, УЗАГАЛЬНЮЮЧА СТАТТЯ

УКРАЇНА-УКРАЇНЦІ

УКРАЇНСЬКА РЕВОЛЮЦІЯ 1917-1921

УКРАЇНСЬКО-РУСЬКИЙ АРХІВ, СЕРІЙНЕ ПЕРІОДИЧНЕ ВИДАННЯ

УКРАЇНСЬКО-РУСЬКА ВИДАВНИЧА СПІЛКА

ВЕНЕЛІН ЮРІЙ ІВАНОВИЧ

ВЛАДИМИРСЬКИЙ-БУДАНОВ МИХАЙЛО ФЛЕГОНТОВИЧ

ЖЕРЕЛА ДО ІСТОРІЇ УКРАЇНИ-РУСИ

(тексти та зображення доступні на умовах ліцензії Creative Commons
із зазначенням авторства - розповсюдження на тих самих умовах)

# data[].attributes.attachment_link.title
УКРАЇНА-РУСЬ, ТЕРМІН

# data[].attributes.attachment_link.description
Том (Україна - Українці) Кн. 1 Том (Україна - Українці) Кн. 2 УКРАЇНА-РУСЬ, ТЕРМІН Бібліографічне посилання: Литвин В.М.УКРАЇНА-РУСЬ, термін [Електронний ресурс] . - Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=ukrajina_rus_termin (останній перегляд: 17.10.2020) УКРАЇНА-РУСЬ (Русь-Україна; англ. Ukraine-Rus') - термін, який вживається для етногеогр., етнокульт. та етнополіт. локалізації території, заселеної укр.

# data[].attributes.attachment_link.title
Святі (канонізовані)

# data[].attributes.headline
Правителі Русі-України

# data[].attributes.subject
Правителі Русі-України

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Правління Ярославичів

Співправління Данила (у Галичині) і Василька (у Волині)

1240 р. - оволодіння Києвом, доручення управляти містом воєводі Дмитру, якому довелося керувати обороною столиці від монгольської навали.

Зміцнення державної та князівської влади.

Укріплення старих міст, будівництво нових (Львів, Холм).

Зміцнення православної церкви та сприяння розвитку культури.

1241 р. - вторгнення в князівство монголо-татар, під ударами яких упали міста Галич, Володимир, Кам'янець, Данилів та ін.

1245 р. - Ярославська битва, у якій Данило Галицький переміг об'єднані сили поляків, угорців і галицьких бояр, що прагнули повернути Галичину.

Візит Данила Галицького до Золотої Орди з метою отримання ярлика на управління, згідно з яким князь мав періодично надавати свої дружини татарам для їхніх походів на Польщу, Литву, Угорщину, сплачувати щорічну данину, віддавати певну шану ханові; натомість Галицько-Волинське князівство фактично зберігало незалежність у внутрішній і зовнішній політиці.

Антимонгольська політика князя (союз з угорським королем і Папою Римським, який обіцяв організувати хрестовий похід проти монголо-татар)

1254 р. - військовий похід Данила Галицького проти монголо-татар, у результаті якого хан Куремса зазнав поразки.

1259 р. - коронація Данила Галицького Папою Римським (але очікувана допомога від нього так і не надійшла).

Хан Бурундай змусив Данила визнати зверхність Золотої Орди (таким чином, анти монгольська політика Данила зазнала краху).

1264 р. - смерть Данила Галицького

Були співправителями князівства.

Продовжували створення анти ординського союзу, установивши зв'язок із Тевтонським орденом і Польщею; існує припущення, що вони загинули саме в боротьбі з ординцями.

Із їхньою смертю припинилася династія Романовичів

Наступ Тевтонського ордену на землі Литви й Польщі.

Претензії Московського князівства на руські землі.

Необхідність протистояти нападам татар.

Прагнення польських феодалів отримати українські землі, литовських- здобуття економічних і політичних привілеїв, які мали польські магнати

Розгром Тевтонського ордену в Ґрюнвальдській битві (15 липня 1410 р.).

Роздача українських земель польським феодалам.

Поширення католицизму в Литві та Україні.

Опір частини литовської, української та білоруської шляхти

Городельська унія (1413 р.)

Ослаблення Литви внаслідок московсько-литовських війн кінця ХV - початку ХVІ ст.

Прагнення Польщі отримати українські землі та залежних селян.

Прагнення українських, білоруських, литовських шляхтичів мати рівні права з польськими землевласниками.

Необхідність організації спільного ефективного захисту від турецько-татарських набігів

Берестейська унія ( жовтень 1596 р.)

Православна й католицька церкви об'єдналися в греко-католицьку (уніатську).

Уніатська церква зберігала обряди, церковнослов'янську мову, право на митрополичу та єпископські кафедри, право на одруження нижчого духівництва.

Уніатська церква визнавала зверхність Папи Римського та

вчення католицької церкви.

Уніатське духівництво зрівнялося в правах із католицьким.

Шляхта та міщани, які прийняли унію, зрівнялися в правах із католиками

Утворилася Українська греко-католицька церква, яка відстоювала національну ідентичність українців і чинила опір окатоличенню.

Почалася боротьба православних із греко-католиками, в українському суспільстві загострилися релігійні протиріччя.

Не відбулося обіцяного зрівняння уніатів із католиками

Першим митрополитом уніатської церкви був - Михайло Рогоза, другим - Іпатій Потій

# data[].attributes.attachment_link.title
Таблиця "Князі Київської Русі-України"

# data[].attributes.attachment_link.description
Правління Ярославичів Співправління Данила (у Галичині) і Василька (у Волині) 1240 р. - оволодіння Києвом, доручення управляти містом воєводі Дмитру, якому довелося керувати обороною столиці від монгольської навали. Зміцнення державної та князівської влади. Укріплення старих міст, будівництво нових (Львів, Холм). Зміцнення православної церкви та сприяння розвитку культури. 1241 р.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мистецтво і культура Київської Русі - Історія українського мистецтва

# data[].attributes.attachment_link.description
Наприкінці ХІ ст. утверджуються загальні принципи внутрішнього монументального оздоблення храмів, які з одного боку, є продовженням іконографічної традиції, виробленої в мозаїко-фресковому ансамблі Софії Київської, а з іншого, - демонструють перехід до нових художньо-стилістичних пошуків.

# data[].attributes.headline
Лекція + Відео

# data[].attributes.subject
Лекція + Відео

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Більшість інформації про ранню історію держави східних слов'ян ми знаємо з "Повісті минулих літ". Його створив Нестор Літописець у ХІІ ст.

Слов'яни майже не залишили про себе писемних згадок. З візантійських джерел ми знаємо, що вони жили племенами за принципами "військової демократії". До східнослов'янських племінних союзів у VIII-IX ст., за свідченнями Нестора, належали: поляни, древляни, сіверяни, волиняни, уличі, тиверці, білі хорвати.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лекція 3: Київська держава

# data[].attributes.attachment_link.description
Більшість інформації про ранню історію держави східних слов'ян ми знаємо з "Повісті минулих літ". Його створив Нестор Літописець у ХІІ ст. Слов'яни майже не залишили про себе писемних згадок. З візантійських джерел ми знаємо, що вони жили племенами за принципами "військової демократії".

# data[].attributes.headline
Перевірте свої знання)

# data[].attributes.subject
Перевірте свої знання)